Copyright © Lilly Shade

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-65-0

Első fejezet

Jessica

Zuhogó esőben rohanok végig Seattle zsúfolt, pocsolyákkal teli utcáin. Pillanatok alatt rendesen bőrig ázom. Hiába gyakoriak errefelé a záporok, sosem tartom észben, hogy esernyőt is vigyek magammal. Remek. És én még azt hittem, ennél rosszabb dolog nem történhet velem, de tévedtem.

A nővérem, Nicole kérésére igyekszem hazafelé. Nem sokkal ezelőtt hívott telefonon. Ideges volt és feldúlt. Azt nem mondta el, miért, csak azt akarta, hogy minél előbb menjek haza.

Nicole az egyetlen testvérem. Bár az apánk nem azonos, ráadásul van köztünk öt év, mégis mi vagyunk a világ legjobb testvérpárja. Nagyon sokat köszönhetek neki, és az biztos, hogy örökre hálával tartozom ezért.

Végül megállok egy régebbi építésű, de tűrhető kinézetű emeletes háznál. Minden alkalommal megtorpanok az épület előtt, és elgondolkozom azon, van-e ennél borzalmasabb hely, ahol legálisan lakni lehet?

Szippantok egy nagyot a párás levegőből, majd belépek a nagy, rozsdabarna főbejáraton. Mint mindig, most is ugyanaz a látvány fogad, ugyanazzal az érzéssel párosítva. Mit keresek én itt? Mikor ébredek már fel? Annyira unalmasan középszerű ez az épület, hogy még az a maradék életkedvem is elmegy. A padló olcsó öntött márványutánzat csupán, amely a drága hotelek lobbiját próbálja imitálni. Új korában feltehetően sikerült is neki, azóta azonban jócskán megkopott, akárcsak a bútorlapokból gyártott pult, ahol a portás tengeti a napjait. Ám a luxuslakosztályokkal ellentétben ez is csak egy sikertelen utánzat. Itt ugyanis nincs éjjel-nappali portaszolgálat, csak reggel héttől szigorúan este tízig tart. Így, amikor valamilyen apropóból későn érek haza, nemcsak ez az ódon látvány fogad, hanem egyfajta üresség is.

A hangokra viszont egyáltalán nem lehet panaszom. A papírvékony falaknak és a padlózatnak köszönhetően az első emeleti szomszédok legapróbb lépései is úgy visszhangoznak az előcsarnokban, mint valami hatalmas zenebona.

Erőt veszek magamon, és megteszem azt a tizenöt métert a liftig, de aztán mégis meggondolom, és inkább a lépcsőt választom. Volt már rá példa, hogy bedöglött a felvonó, és órákig kellett várni a tűzoltókra, hogy kiszabadítsák a bent rekedteket. Nem szeretném kockára tenni a szerencsémet. Felfutok a harmadik emeletre, s amint felértem, jobbról az első ajtó előtt megállok, és kifújom magam.

Kis lakásunknak két szobája van, az egyik az enyém, a másikat pedig a nővérem használja. Bár az éjszakáit általában valamilyen titkos szeretővel tölti, egyelőre erről még hivatalosan nem beszélt nekem, így nem is kérdezősködöm. A két szobához egy-egy fürdőszoba is tartozik. A nappali, a konyha és az étkező egy légtérben van. A konyhát egy kisebb reggelizőpult választja el az étkezőtől. A bútorok világosbarnák, jól illenek a törtfehér falakhoz. Egyszerű, de hangulatos kis lakás. Ám most ez sem tud megnyugtatni.

Éppen csak átlépem a küszöböt, Nicole letámad, és a nappaliba hurcol. Az előtérből csak pár lépés a nem túl nagy helyiség, ahol kényelmesen elfér a kanapé és a hozzá illő fotel, amiket még együtt vettünk beköltözésünkkor. A szófa előtt egy modern, nagy képernyős televízió áll egy kisebb faasztalkán, amelyet még a nővérem első fizetéséből szereztünk be.

Csuromvizesen állok a kopottas fapadlón. Nicole tekintete nem tetszik, sem az, hogy a kezeit rosszallóan összefonja a melle előtt.

– Jessica White… Miért születtél ilyen szerencsétlennek? Miért kell a te félresikerült életed miatt nekem felelősséget vállalnom?

Mi van?

Fekete bőrtáskámat végig a kezemben szorongatom, de döbbenetemben kicsúszik az ujjaim közül, és hangos csattanással landol a földön. Évek óta most először beszél velem így. Érzem a hangszínén, hogy teljesen ki van borulva, mégis összeszedetten és nyugodtan adja elő a problémáját. Kérdésének tartalma sokkol, lábaim a földbe gyökereznek. Nem értem, így hirtelen mivel válthattam ki belőle ezt az indulatot. Kérdeznem sem kell, mintha meghallaná a gondolataimat, ismét beszélni kezd.

– Ne haragudj, Jess… – mondja megbánóan. – Kirúgtak a munkahelyemről. Mr. Goldery megunta a sok előleget.

– Ezek szerint találkoztál az igazgatóval? – pislogok nagyokat, és igyekszem nem az előző kirohanására koncentrálni.

– Nem. Ismét csak a személyi titkárával tudtam üzenni neki. De válaszként nem rengeteg pénzt küldött, hanem a felmondólevelemet. – Elkeseredve veszi fel a táskámat a földről. Lesegíti a vizes kabátomat és a cipőmet is. Nagyon szeret engem, és igazán segítőkész, ez látszik minden mozdulatán.

– Sajnálom… Tudom, hogy abban az elit étteremben jó helyed volt. – Együttérző pillantásokat vetek rá.

A nővérem és én is pincérnőként dolgozunk, azzal a nagy különbséggel, hogy ő Seattle egyik leghíresebb éttermében, én pedig egy kedves, idős házaspár tulajdonában lévő kávézóban. De csak részmunkaidőben vagyok ott, mivel az iskola mellett csak ennyi fér bele.

Elém lép, és szorosan magához ölel. Nagy bűntudatom támad, mikor elerednek a könnyei. A drága nővérem keményen dolgozott azért, hogy fenn tudja tartani ezt a kis lakást. Ráadásul meg is szerette a melót. Ezt nem hagyhatom annyiban.

Valahogy sikerül lelket öntenem belé, és aztán tusolni megyek. A fürdőszobámban csak egy szűkös zuhanyzó van, kád nincsen, amit azért is sajnálok, mert kiskoromban imádtam fürdeni. Amint bezárkózom, lehajigálom magamról a ruhadarabokat. A helyiséget ocsmány zöld színű csempe borítja. Itt még az egyáltalán nem divatos ruháim is jól mutatnak. Utálom a zöldet… Igen, a fürdőszobám lesz a következő beruházásunk.

A hosszas, forró zuhany átmelegített. Volt időm gondolkozni, így már kész tervvel állok a Gold Place Áruház méretes bejárata előtt.

Ez a modern bevásárló- és szórakoztatóközpont a város centrumában található, nyolc szinten, közel ötszáz szaküzletével, kávéházával és éttermével a szórakozási és vásárlási lehetőségek egész tárházát nyújtja. Még egyszer sem jutottam el ide, amióta Seattle-be költöztem. Itt minden nagyon drága, és nem is igazán az én stílusom. Izgulok, de más dolog is aggaszt. Például, hogy nem szóltam Nicole-nak az akciómról. Meg aztán, mi van, ha ez a rejtélyes igazgató nem akar engem fogadni? Sajnos erre nagyobb esélyt látok, mint a tervem sikeres megvalósulására, de hát aki nyer, az mer. A nővéremért pedig bármit megtennék.

Hezitálok egy pillanatig, majd ahogy előrelépek, automatikusan kinyílik előttem a széles üvegajtó. Az épület belsejében hatalmas, tágas és világos tér tárul elém, a méretes ablakoknak és a plafonon lógó csillároknak köszönhetően. A méreteket mi sem érzékelteti jobban, mint hogy az épületet átszelő gigászi mozgólépcső-együttest üvegkorlátos függőfolyosók kötik össze a különböző szintekkel, ám azok lifttel is megközelíthetők. Elsőre igazán lélegzetelállító látványt nyújt az egész.

Legalább tíz percet töltök azzal, hogy kerülgetem az embereket, míg eljutok a célomig, a liftig. Délután négy óra is elmúlt, itt mégis tömeg van. Ennyi pénze van az embereknek? Nem vásároltam még itt, de ránézésre megmondom, hogy ezek a ruhák és ékszerek méregdrágák lehetnek.

Természetesen liftekből sincs hiány. Széles acélajtajukon a GOLD felirat virít. Ez talán rendben is van, de valamiért úgy érzem, ez az egész az igazgató hivalkodásának a tükröződése. Még nem is ismerem azt az embert, de már nem találom szimpatikusnak. Bár az is lehet, hogy tudat alatt neheztelek rá, mert kirakta a testvérem szűrét. Erre nem tudom a pontos választ.

Beszállok a liftbe, ahol rajtam kívül még negyvenen elférnének, de szerencsére csak hatan társulnak be hozzám. Feltűnés nélkül vizsgálom meg a körülöttem lévőket. Bár egyszerű vásárlóknak tűnnek, mégis borzalmasan kellemetlenül érzem magam mellettük. Az összes nőn legalább húszcentis magas sarkú van, nem beszélve a vállukra dobott szőrmeboákról vagy egyéb más extrém kiegészítőkről. Kissé alulöltözöttnek látszom az egyszerű farmernadrágomban és a világoskék felsőmben. Nem is értem, hogy miért nem bokáig érő szőrmében feszítek a kopottas farmerkabátom helyett… Bár, úgy gondolom, ebben az esetben nem velem van a baj. Sokkal furcsább és taszítóbb kirakati majomnak öltözni. Legalábbis nekem még ezt tanították a szüleim.

Többször is megállunk a célom előtt, de ami ennél is jobban aggaszt, hogy úgy érzem, kevés a levegő a fülkében. Egy pillanat erejéig megszédülök, de nem tulajdonítok ennek nagy jelentőséget. Kihagytam a mai ebédet, talán ez lehet az oka. Sok szenvedés árán végre eljutok a nyolcadik emeletig. Azt, hogy erre a szintre kell jönnöm, nem volt nehéz kitalálnom. A liftben lévő irányítópanelen a nyolcas számmal feltüntetett gomb mellett a „William Goldery” felirat szerepel. És hát bármennyire is töröm rajta a fejem, valószínűnek tartom, hogy az a vezető neve.

Kinyílik előttem az ajtó. Kiszállok és körülnézek. A liftekkel szemben néhány méterre egy hatalmas üvegajtó van. Minden csupa üveg. Látok pár növényt elszórtan, és egy-két fekete bőrfotelt, de nem is kell több. Jól néz ki ez a hely. Legalábbis nekem tetszik. Modern és elegáns benyomást kelt.

Nincs más lehetőségem, ezért a nagy üvegajtót választom.

Hűha! Ámulva nézem a helyiséget. Ízlésesen világos márványpadló bézs bőrkanapékkal és hozzá illő bőrhuzatú székekkel. A pici üvegasztalok is tetszenek, és persze a hatalmas ablakokból előtáruló gyönyörű kilátás. Mondjuk, erre eddig egy emeleten sem volt panaszom. Igazán kellemes élmény látni a fákat és az utcát, miközben vásárolgatsz. Vagy éppen panaszt teszel az üzlet fejének.

Egy ideig csak bámészkodom, és ez másnak is feltűnik. Egy csinosan öltözött fiatal nő közeledik felém. Tűsarkújának kopogása visszhangzik a makulátlan padlón, hófehér, tökéletes fogsora pedig mintha világítana. Barackszínű kosztümöt visel, szőkésbarna haja kontyba van tűzve. A mosolya közelebbről kissé erőltetettnek tűnik. Mondjuk úgy, hogy az üveglapokból összerakott recepciós pult mögött szebbnek tűnt… Vigyázzban áll meg előttem, amitől kissé megszeppenek.

– Jessica White vagyok. Öhm… Mr. Golderyt keresem. Azt hiszem… – Hirtelen fogalmam sincsen, mit mondjak. Már abban is bizonytalan vagyok, hogy William Golderyt kell-e keresnem.

– Az igazgató úrnak éppen tárgyalása van. Este nyolcig elfoglalt lesz. Ha lehet, jöjjön máskor, kérem!

Valamiért flegmának érzem a stílusát. Talán már megunta, hogy ilyen sokan zaklatják a főnökét. Legalábbis a váróterem tele van emberekkel, így csak erre tudok következtetni.

– Halaszthatatlan ügyben keresem őt. Kérem, mondja meg neki, hogy Miss Rhole elbocsátása ügyében jöttem. Nagyon fontos lenne…

Nagy meglepetésemre a nő a szemeit forgatja, és egy nagyot sóhajt. Eltipeg a recepciós pultig, telefonál egyet, majd visszatér egy kulccsal, és a kezembe nyomja.

– A folyosón végig egyenesen, majd az első ajtó jobbra. Igazítsa meg a haját – mosolyodik el őszintén, ami ugyancsak meglep. Hasonló gesztussal viszonzom kedvességét, és elindulok a mosdóba. Útközben megfigyelem az embereket. Egy-két nőn kívül csak öltönyös férfiak vannak a teremben, legalább tízen. Balszerencsémre ők is jól megbámulnak engem, ami kissé zavarba is hoz, ezért gyorsítok a lépteimen.

Sötét színű, tömör faajtók sorakoznak egymás mellett. A falak ugyancsak hófehér színben pompáznak. Könnyen megtalálom a mosdót, amely szintén igazán modern, nagy tükrökkel és hófehér elemekkel. A helyiség luxusa már meg sem lep.

Ahogy a tükörbe nézek, elborzadok. Hosszú, barna hajamat igyekszem megigazgatni az ujjaimból formált fésűvel. Nem sminkelem magam, csak egy szempillaspirált teszek fel reggelente, de most a lefolyt festék úgy mutat a hatalmas zöld szemeim alatt, mintha egy tonna szemhéjpúdert kentem volna magamra.

Igen, a szememmel sosem voltam kibékülve. Ki nem állhatom a zöld színt.

Elrendezem a külsőmet, és visszatérek a márványpalotába. Leadom a kulcsot a topmodell recepciósnak.

– Köszönöm a segítséget!

– Szívesen. – Kecsesen a pultjára könyököl. – Egyébként Holly vagyok.

– Én pedig Jessica – mutatkozom be ismét.

Első benyomásra azt hittem, hogy ez a nő gonosz és arrogáns, de tévedtem. Igazán kedves és vagány csajszinak tűnik.

– Tudod, Mr. Goldery nagyon bunkó és nyers fickó, de ha jobban megismered, és közel enged magához, akkor rájön az ember, hogy milyen kedves is tud lenni. Csak ne add fel. Ha kitartó vagy, megtörik.

– Igazából nem érdekel, milyen ember – rázom meg a fejem. – Én csak Nicole, vagyis a nővérem munkáját szeretném visszaszerezni.

– Nicole? Te vagy Jessica? – Hirtelen kiegyenesedik, és a szája elé emeli a kezét. Úgy látom, nagyon örül nekem, de nem tudom, miért. – Hogy én milyen buta vagyok!

Vagy százszor mutatkoztam be! Atyaég!

– Ezek szerint Nicole beszélt rólam.

– Igen, és nem is keveset. Nicole és én nagyon jó barátnők vagyunk. Nem is mesélte? – Csalódottság ül ki az arcára.

– Ja, emlékszem már! Holly, hogy is felejthettem el ezt a nevet…

Igazából fogalmam sincs, ki ő, de a nővérem amúgy sem szokott beszélni a munkahelyi dolgairól, így nem ér nagy meglepetés, hogy erről sem tudok.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek. Élőben szebb vagy, mint a telefonos képeken – mondja mosolyogva.

Egy pillanatra elgondolkozom, hogy előbb miért nem ismert fel, de ezt betudom a kócos hajamnak és a lefolyt sminkemnek.

– Mi van Nicole pasijával? Összejöttek végre, úgy igazán?

Mitől lett ilyen közvetlen velem?

– Hát… Jól kijönnek. – Legalábbis remélem.

– Egyébként hogy lehet, hogy Nicole szőke, te meg barna vagy, ráadásul zöld szemű?

Talán, mert féltestvérek vagyunk?

– Örülnék neki, ha olyan kék szemem lehetne, mint a nővéremnek – vallom be.

– Ugyan már! Nagyon szép a szemed, ilyen szép zöldet még nem is láttam. És a hajad is tetszik.

– Köszi. – Zavartan nézek félre, és a hajamat a fülem mögé tűröm.

– Amúgy… Milyen szép hosszúra nőtt a hajad! Megtapinthatom?

Kezd kirázni tőle a hideg. Túlságosan is közvetlenül viselkedik velem; de miért ne? Ha jobban érzi magát tőle, fogja csak meg a hajam.

– Megfoghatod… – Ki sem mondom, már a hajam végét tapizza. – Kéthavonta vágatok a végéből, és nem károsítom semmilyen hajvasalóval meg ilyesmikkel. Plusz mindig használok balzsamot. Talán ez lehet az oka, hogy nem olyan, mint a tiéd.

Basszus! Ez kicsúszott…

– Igazad lehet… Én mindennap kivasalom.

– Akkor ne tedd, Holly – mosolygok rá erőltetetten. Kezd sok lenni belőle, kifejezetten olyannak tűnik, mint akiket el sem tudok viselni.

– Megfogadom a tanácsod – kacsint rám.

– És… Mi ez a sok ember itt? – kezdek bele új témába. Hátha valami hasznosat is megtudok tőle.

– Pontosan én sem tudom. – Vállat von. – De még akkor is itt ülnek, mikor Mr. Goldery nincs is bent.

– Azt hittem, egy ilyen ember éjjel-nappal dolgozik.

– Hát… Mr. Goldery is éjjel-nappal dolgozik, csak nem itt. Ide csak heti háromszor jár be, de akkor estig bent van.

– Nem itt? Akkor hol?

– Mr. Goldery valójában részvényekkel dolgozik, meg számomra ismeretlen üzleti dolgokkal. Abban van a pénze. Ez a bazinagy áruház csak a játszótere, ha lehet így fogalmazni.

– De akkor hol dolgozik a hét többi napján?

– Az övé a Golden Stock Company.

– A GSC? Jesszusom! – sikkantok fel.

– Mi van? – pislog értetlenül. Most biztosan hülyének néz.

– Az iskolában tanultunk a vállalatról. Részvények és tőzsde… Hogy nem jutott eddig eszembe?

– Komolyan? Hú, ez nagyon izgi! – Széles mosoly jelenik meg az arcán.

– Én inkább bizarrnak mondanám – húzom el a szám.

Ez a pasi biztos kőgazdag. Ráadásul baromi nagy hírneve van, ha már tanítják is.

Hollyval hosszasan elbeszélgetünk. Nicole a közös téma, és az igazgatóról is többet megtudok. Egy-két részt leszámítva igazán élvezem a társalgást, és így még az időt is elütöm.

Este nyolc óra is elmúlt, mikor a recepciós lány elköszön tőlem. Tanácsként azt mondja, menjek inkább haza, de én kitartó vagyok, így teljesen egyedül is, de itt maradok. Kint már sötét van, és itt bent a lámpák automatikusan felkapcsolódnak. Micsoda technológia!

Fél kilenc körül elsuhan előttem egy magas, öltönyös férfi, majd rögtön eltűnik a bejárati ajtó túloldalán.

Vajon ez  ő?

Továbbra is csak üldögélek, táskámmal az ölemben, és igyekszem feldolgozni az előbb látottakat. Nem kell sokáig törnöm a fejem, mert a férfi vissza is jön, és célirányosan hozzám. Megáll előttem, és ránéz a Rolex karórájára, majd rám.

– Jessica White, ha jól sejtem. Fiatalnak tűnik, és késő van. Ilyenkor veszélyesek az utcák. Menjen haza mielőbb.

Felpillantok az előttem álló magas, impozáns alakra.

Ő lenne a tulaj?

Egy pillanatig csak bámulom őt. Hibátlan, kissé szenvtelen arcvonásai kortalannak tűnnek, határozottan ívelt, kellemesen telt ajka van. Ami igazán lenyűgöz, az a szemének páratlan kéksége. És mindehhez laza, ám jól fésült, hollófekete tincsek párosulnak.

Jackpot!

Megrázom egy picit a fejem. Elűzöm a bűnös gondolatokat. Fantasztikus a külseje, de most tisztán kell gondolkoznom.

– Ha nincs kedve hazamenni, megágyazhat a földön… – Hangjából kihallom a tiszta gúnyt.

Bunkó!

Kifújom a tüdőmben rekedt levegőt, majd felállok a székről. A képébe vágnám, hogy mit jelentsen ez az elfogadhatatlan stílus és a többi, de a bátorságom az inamba száll a szemmel látható magasságkülönbség miatt. Enyhén szólva épphogy a válláig érek. És az illata! Talán parfüm, talán tusfürdő lehet, szinte hívogat, hogy szagoljam meg közelebbről. Ki ez a férfi?

– Ha már önre vártam egész délután, legalább hallgasson meg, kérem! – kezdek bele a mondandómba, amint összeszedem magam. Igazából szóhoz sem jutok, azonnal beszélni kezd.

– Nem kértem, hogy várjon rám. Ne haragudjon, de ahhoz tényleg kevés az időm, hogy kislányokkal játszadozzam.

– Kislány? – pislogok hüledezve. – Elhiszem, hogy egy ilyen ficsúrnak, mint maga, sok a dolga, elfoglalt és fáradt a hosszú napja után, de erről nem én tehetek. Nekem is lett volna jobb dolgom ahelyett, hogy itt ülök. De ha már én szántam önre ennyi időt, igazán megtisztelhetne azzal, hogy meghallgat!

– Attól tartok, nem értett meg, Miss White.

– Csöndben maradna egy fél pillanatig? – förmedek rá határozottan.

Ha jól látom, ez hatott, és egy perc néma csendet és egy döbbent tekintetet kapok.

– Hallgatom – feleli ridegen.

Ez az! Első szint teljesítve!

– Kirúgta Nicole Rhole-t. Miért?

– Hogy miért? Azért, mert többe került, mint ennek az egész épületnek a havi fűtési számlája.

Ez aztán a hasonlat.

– Ezt mégis hogy érti?

– Nem szoktak beszélni egymással?

– De… De nem mindenről – halkul el a hangom.

– Sokszor kért előleget, sokszor kapott. Igaz, nem tőlem, de az én számlámról. Elegem lett. Ez minden. Talán nem ért velem egyet?

– De… De mégis… – Egy pillanatra elgondolkozom, mivel is győzhetném meg. – Kérem…

– Ne is kezdjen bele.

– Miattam kellett a kölcsön. Kérem, ne rúgja ki ezért!

– Teljesen mindegy, mire kellett neki. Ő kérte, és nem ön.

– Visszafizetem a pénzt, csak vegye vissza, kérem!

– Nekem nem a pénz kell, hanem egy tisztességes ember, Miss White.

– Nicole mindig is becsületesen dolgozott. Nem ő a tisztességtelen, hanem az a személy, aki a számlájáról utalt neki, nem gondolja? Őt kirúgta?

– Ehhez semmi köze. Inkább beszélgessen a testvérével, azt hiszem, kevesebbet tud, mint én.

– Ön akkora egy bunkó! – mondom ki végül, mikor már rájövök, hogy esze ágában sincs visszavenni Nicole-t. De abban is biztos vagyok, hogy nem azért, mert rosszul végezné a munkáját, itt valami más áll a háttérben. Érzem.

– Ezt bóknak veszem, Miss White. Jó éjszakát!

Ezt bóknak veszem? Tapló! Teljesen kiakaszt az arroganciája. Ráadásul, ahogy magamra hagy, szintén nagymértékű modortalanságra enged következtetni. Hihetetlen ez a fickó! Ennél már csak az meglepőbb, hogy nem hamarabb rúgta ki Nicole-t. Szóval van benne egy csöppnyi emberség, vagy valami hasonló.

Késő este érek haza. A nappaliban égnek a lámpák. Beljebb érve látom, hogy Nicole-nak vendége van. Egy számomra ismeretlen, fekete hajú, latinos külsejű nő. Vörös rúzsa még feltűnőbbé varázsolja fehér mosolyát, rövid ruhája pedig kiemeli elsőre csodásnak tűnő alakját. Dús keblei éppen hogy nem ugranak ki a helyükről. Röhögcsélnek, táncikálnak a rádióból szóló zenére, és boroznak.

– Ki van itt? – Nicole szőke tincsei összevissza állnak, arcvonásai a bortól kicsit eltorzultak. – Pici Jessicám, végre hazatalált!

– Szóval ő lenne az elveszett bárány? – A latinka sem éppen józan. Ahogy elém támolyog, nevetésre késztet. – Alisa vagyok. Örvendek, kislány!

– Részemről a szerencse – felelem. Az eddigi szimpátiám iránta a kislány szó hatására kezd összeomlani. – Mit ünnepeltek?

– Azt, hogy megismertem az új barátnőmet! A legdögösebb csajt Seattle-ben! Persze csak a húgom után, na meg utánam – kuncog Nicole, majd a konyhapultról egy újabb üveg bort vesz a kezébe. – Igyál te is, erre a csodás napra!

Bort tölt ki három pohárba, amiket a reggelizőpultra tesz. Alisa szemben áll Nicole-lal, úgy veszi az egyiket a kezébe. Én Alisa mellé állok, és megfogom az utolsó poharat.

– Akkor egészségetekre, csajok! – kiáltja Nicole, túlharsogva a zenét.

Mindhárman a magasba emeljük a poharunkat, majd koccintunk. A lányok egyszerre gurítják le a bort, mintha csak valamilyen röviditallal lenne dolguk. Én viszont csak belekortyolok.

– Egyébként hogy ismerkedtetek meg?

Sugárzik róluk a vidámság. Alisa, mintha egész este erre a kérdésre várt volna, olyan lelkesedéssel kezd bele a sztoriba.

– Ugye, mindketten a Rattos Restaurantban dolgozunk, csak én nem pincérnő vagyok, hanem a konyhán szakácsnő…

– Wáó! Nem gondoltam volna, hogy járatos vagy a gasztronómiában!

– Pedig így van! – Alisa büszkén kihúzza magát. – Eddig én főztem William Goldery ebédjét is. Bár volt egy pár éves kihagyás, két éven keresztül voltam a szakácsa, úgyhogy biztos vagyok benne, hogy meg volt elégedve a teljesítményemmel.

– De csak volt – teszi hozzá Nicole, miközben önti az újabb adag bort.

– Úgy van – helyesel Alisa. – Ugyanis, mikor kirúgta Nicole-t, felmondtam vele együtt.

– Felmondtál te is? Egy munkanélkülinél már csak két munkanélküli a rosszabb – jegyzem meg keserűen. – De azért bátor húzás volt.

– Szeretem, ha egy ember nyíltan felvállalja, amit gondol – kacsint rám. Ha nem egy részeg nő lenne, valószínűleg el is pirulnék zavarbaejtő szépségétől. – De ne aggódj, megvannak a kapcsolataink. – Sunyin Nicole-ra pillant. – Úgyis visszakapjuk a melót.

– Elhiszem, és remélem is – mosolyodom el.

A társalgás közben kiderül, hogy ők valóban csak most találkoztak először. A más-más munkakör meglehetősen korlátozza az ott dolgozók ismerkedési lehetőségeit. Mindenki a maga helyén. Ez így egy kicsit ijesztőnek, rabszolgaságnak hangzik számomra, de megnyugtatnak, hogy nem így van.

Alisának be sem áll a szája. Sokat beszél, de nem zavar. Egyáltalán nem. Sőt, mikor bensőségesebb témákba is belemegy, egyre jobban megkedvelem őt.

– Szóval, anyukám Dél-Amerikában maradt az öcsémmel, én pedig a megspórolt pénzemnek és persze a szüleimnek köszönhetően, ide tudtam költözni Seattle-be. Amit viszont sajnálok, hogy nem ismerhettem meg az apukámat. Születésem után nem sokkal elhagyott minket egy másik nőért. – Alisa szomorúan lesüti a szemét a fájdalmas emlék felidézésekor. – De állítólag jó ember, csak rossz útra tévedt.

Miközben a családjáról beszél, nekem is eszembe jut az enyém. Ám a gyermekkorom feleannyira sem volt olyan szép és vidám, mint az övé.

Anya és Nicole apja Newcastle-ben élnek. Másfél évvel ezelőtt még mi is ott laktunk. Az a város volt az otthonunk.

Nicole tizenegy éves volt, mikor anya beállított velem a családi fészekbe. Hatéves voltam. Rémült és tudatlan. Tisztán emlékszem a fagyos napra, mikor az ajtóban állva anya kezét szorongattam. Csak álltunk a hidegben. A háta mögött bújtam meg, míg ő visszakönyörögte magát Nicole apjához, Ronhoz. Ron halálosan szerelmes anyába, és ez akkor sem volt másképp. Emiatt, a szívére hallgatva, megbocsátotta anya kisiklását, de az égből jött gyermeket sosem tudta megemészteni. Befogadott ugyan, de egy percig sem tartott teljes értékű családtagnak, és főleg nem fogadott el a gyermekeként. Ezt pedig rendszerint érzékeltette is. Szörnyű volt az az időszak. Borzalmas volt a tudat, hogy anya tűrte azt a mérhetetlen utálatot, amit Rontól kaptam, és még fájóbb volt átélni mindezt.

Bár a gyermekkorom pocsék volt, mégis volt valami, ami miatt úgy éreztem, hogy érdemes élni. Gyötrelmes napjaimat egyetlen ember tette tűrhetővé s olykor ragyogóvá, és nem, nem az édesanyám volt az. Ő nem mert ellentmondani Ron szigorának. Az illető, aki mellettem állt akkor is, mikor én tévedtem, az Nicole volt. A nővérem.

Ő az első pillanattól fogva szeretettel közeledett felém. A saját apjával is szembeszállt az érdekemben, ha arról volt szó. Ráadásul arra is volt példa, hogy a testével védett Ron haraggal teli ütéseitől. Bár szerencsére nem sokszor emelt rám kezet, mégis előfordult.

Emlékszem, az első alkalomkor készülnöm kellett az első tanítási napomra. Ám én féltem az iskolától, és mivel késésben voltunk, Ron próbálta megoldani a helyzetet. Több-kevesebb sikerrel. Aznap Nicole elém állva védett meg egy hatalmas pofontól. Akkor azt kívántam, bárcsak ne tette volna, a szívem mélyén azonban nagyon boldog voltam. Az érzés, hogy kiáll mellettem, és hogy szeret engem valaki, a legjobb a világon. Akkor fogalmazódott meg bennem, hogy Nicole nélkül nem lélegzem. Olyan világban, ahol ő nincsen, én is megszűnök létezni.

– Hahó, Jess! – Nicole aggódva csettintget az orrom előtt. – Minden rendben?

– P-persze! – Megrázom egy picit a fejem, hogy visszarázódjak a jelenbe. – Csak elgondolkoztam kicsit… Ez minden.

– Akkor jó. Azt hittem, már a pia – mosolyodik el, majd Alisára néz. – Hol is tartottál?

– Ott, hogy milyen őrülten szexi Mr. Goldery. – Alisa az alsó ajkába harap. – Magabiztos kiállás és tökéletes külső.

– Mr. Goldery? – Elpirulok. Jesszus, mitől jöttem zavarba?

– Nocsak, nocsak! – A lányok egyszerre vigyorodnak el, gondolom, az arcom vörössége váltja ki belőlük ezt. – Csak nem a pikáns téma hozott zavarba?

Alisa kérdése megingat. Pikáns téma? Ugyan, semmi ilyesmiről nincs szó! Csak eszembe jutott, hogy nem is olyan régen velem szemben állt, és hát az emléke is zavarba hoz, nemhogy a lelki szemeim előtt kirajzolódó, szupervonzó külseje…

– Csak melegem lett, biztosan a bortól – magyarázkodom, ám szemmel láthatólag nem hisznek nekem. – Folytassátok csak – mondom, miközben levetem magamról a rám melegedő farmerkabátomat.

– Ha te mondod. – Alisa jókedvvel folytatja az áradozását Mr. Goldery megjelenéséről. – Úgy százkilencven centi körül van a magassága, és igazán kidolgozottnak néz ki a teste. Legalábbis azok a szexin feszülő ingek…

Alisa saját maga is zavarba jön a szavaitól, Nicole pedig elalélva hallgatja a számára ismeretlen exfőnökének személyleírását.

– Persze az arca az, ami elsőre megfogja az embert. Azok a szemek… Az a száj…

– Miért, milyen? Mondd már! – Nicole feltűnően izgatott, amit igencsak furcsállok, hiszen sok jelét adta már annak az utóbbi időben, hogy van valakije.

– A szemei valami hihetetlenül gyönyörűek! Olyan szép kék íriszeket nem is láttam még! Először, mikor szembekerültem vele, meg sem tudtam szólalni, úgy elvarázsoltak!

Mintha csak magamat hallanám. Úgy emlékszem, nekem is a szótlanság volt az első reakcióm, amint felnéztem rá.

– Ó, csak nem beleestél? – kuncog Nicole.

– Mondjuk úgy, hogy meghúzkodnám azokat a fekete tincseket.

– Szóval fekete haja van…

– Bizony, Nicole! Ilyen pasi nem is létezik! Ha nem a saját szememmel látom, többször is, akkor el sem hinném, ha mesélnék!

– Szóval a tökéletes külső zord belsőt rejt. Legalábbis, ahogy kirúgott engem, szerintem egy igazi tapló!

Nicole bosszankodva húzza le a következő boradagokat. Már lassan kezdek aggódni érte, hogy túlzásba viszi, de nem szólok neki. Tudom, hogy utálja, ha valaki felelőtlenséggel vádolja, még akkor is, ha annak a bizonyos valakinek teljesen igaza van.

– Mennyi bor van még? – kérdezem kicsit bátortalanul, hogy Nicole véletlenül se gondolja azt, hogy miatta érdeklődöm az alkohol mennyiségéről. – Elugrok egy üvegért, ha esetleg fogyóban van…

– Van még vagy három üveg, de köszönöm, húgi!

– Na jó, csajok! Pia van bőven, és most ti jöttök! Miért pont Seattle?

Alisa érdeklődése jólesik. Őszinte, és látom rajta, hogy valóban kíváncsi. Kedves lány. Csak egy órája ismerem, de már most megfogalmazódott a pozitív véleményem az újdonsült barátságról.

– Nálunk azért bonyolultabb a helyzet – kezd bele Nicole, és rám néz, amolyan „beszélhetek róla?” tekintettel, amire helyeslően bólintok. – Szóval, Jessicával féltestvérek vagyunk, de persze ez semmit nem jelent számunkra. Nekem ez a kiscsaj a mindenem.

– Ó, de édes! – mosolyodik el Alisa.

– Igen, az. – Nicole szeretetteljes pillantásai melegséggel töltenek el. – Az anyukánk Newcastle-ben él az apámmal – folytatja.

– Newcastle? Voltam már ott egy nagyszabású partin főzni. Szép hely.

– Hm, igen, az.

– És jól kijössz Nicole apjával, Jessica? – fordul felém kíváncsian. – És mi van a tiéddel?

– Hát, nem mondanám, hogy jól kijövünk – vonok vállat. – Mondjuk úgy, hogy az évek múlásával már nem dacol úgy a létezésem ellen, mint annak idején. Az én apukám pedig… Meghalt.

– Meghalt? – Alisa megdöbbenve kezd szabadkozni. – N-ne haragudj, fogalmam sem volt róla…

– Ugyan, semmi baj – mosolygok rá. Nem tudhatta, nincs miért hibáztatnom. – Már tudok beszélni a dologról.

– Rendben. – Megkönnyebbülve a szívéhez kap. – És, ha szabad kérdeznem…

– Autószerencsétlenségben hunyt el.

– Szóval baleset volt…

– Nem, Alisa. Nem baleset volt. Szándékosan próbáltak megölni minket, de, amint látod, csak félig jártak sikerrel.

Hatéves korom előttről semmire sem emlékszem. Még a szüleimre sem. Az első emlékeim attól a bizonyos hideg naptól kezdődnek. Aznap ismertem meg anyát, az új családommal együtt. Apát pedig jóval később.

Tizenkettő voltam. Iskolába jártam. Azon a meleg tavaszi napon, amikor anya végre megengedte, hogy egyedül menjek haza, akkor találkoztam vele először. Ott várt az iskola kapujában. A számomra még ismeretlen férfi megállított, és azt mondta: Tudom, hogy nem ismersz meg, de bízz bennem!

Nem vagyok ostoba, és akkor sem voltam az. Nem bíztam meg az idegenekben, és nem is kerestem a társaságukat, de ez más volt. Tartotta a tisztes távolságot, s miután akaratom ellenére is megmutatta, hogy hogyan kell a telefonján hívni egy gombnyomással a segélyhívót, kezdtem nem félni tőle. Odaadta a mobilját, és én mintegy biztosítékként átvettem tőle. Csak fél órát kért tőlem, és a helyet is én választhattam ki. Nem nagyon voltak barátaim, otthon sem bántak velem túl jól. Boldog voltam, amiért van, aki ilyen kedvesen közeledik felém, így belementem.

Végül egy közeli kávézóba mentünk. Kaptam forró csokoládét és süteményt is. Nagyon kedves volt velem. Elmondta, hogy Howardnak hívják, és hogy ismerjük egymást, már egészen kicsi korom óta.

Nem akarta elsietni a dolgot, és újabb találkozót kért tőlem. Nem volt erőszakos, inkább csak reménykedett benne, hogy beleegyezem. És úgy is lett. A héten egyre többször mehettem haza egyedül. Azokon a napokon, minden kicsengetés után, abban a kávézóban találkoztam Howarddal. Pontosan fél órát töltöttünk együtt, hogy véletlenül se késsek el otthonról.

Így teltek a hetek, majd a hónapok. Akkor már valóban ismertük egymást, és én nagyon örültem neki.

Egy bizonyos napon szemerkélt az eső, de nem volt hideg. Nem fáztam. Mint ahogy szokásommá vált időközben, tanítás után ugyanúgy a kávézóban kötöttem ki. Ott nyakába ugrottam, ő pedig a szokásos süteménnyel és forró csokoládéval várt engem. Az volt az utolsó nap, amit a találkahelyünkön töltöttünk.

Amikor épp menni készültem haza, megállított. Két percet kért tőlem, én pedig megadtam neki. Visszaültem a székre, és érdeklődve figyeltem a fényképet, amit az asztalra helyezett. A képet, melyen ott volt rajta ő és én pár évesen, ahogy a kezét szorongatom. Mosolyogtunk. Szélesen és boldogan. Először hideg zuhanyként ért a bizonyíték, miszerint tényleg ismertük egymást. Nem hittem a szememnek. De amikor elmondta, hogy miért, akkor döbbentem meg igazán. „Jessica, én vagyok az apukád.”

– Ó, jesszus! Ez szörnyű! Olyan fiatal voltál még…

– Igen, tudom – felelem, ahogy magamhoz térek az emlékek rabul ejtő sokaságából. – Egy hét múlva lettem volna tizenhárom – teszem hozzá tárgyilagosan.

– Igazán erős csajszi vagy, ugye tudod?

– Igen, tudja – szólal meg Nicole. – De hagyjuk ezt a buligyilkos témát, és örüljünk a jelennek!

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu