Anita Weaver

Felismerés

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-615-5408-91-5

MOBI ISBN: 978-615-5408-92-2

Írta: Anita Weaver

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Richard, amint a bank bejáratához közeledett, majdhogynem összeütközött az éppen onnan kilépő úrral. A férfi annyira a gondolataiba volt mélyedve, hogy szinte észre sem vette őt, csupán futó pillantást vetett rá és valami elnézésfélét mormolva már ment is tovább. Ám Richard Montgomerynek ez az egy pillantás is elég volt, hogy felismerjen benne egy olyan embert, akivel valamikor a múltban találkozott. Sok embert ismert és szinte mindnek emlékszik az arcára, de erre a legfőbbképpen.

Richard Montgomery igen vagyonos ember hírében állt és ez igaz is volt. Negyvenes éveinek elején járt, ám mivel jól karban tartotta magát, jóval kevesebbnek látszott. Néhány éve telepedett le Angliában, ahová önkéntes száműzetése után érkezett és nem messze Londontól, de mégis távol a város nyüzsgésétől, egy vidéki birtokon élt. Akik ismerték szigorú, ám jó embernek tartották, bár nagyon kevesen voltak, akiket közelebb engedett magához. Mikor időnként bement a városba, megjelenése vonzotta a tekinteteket, hiszen mindig valamiféle titok lengte körül. Senki nem tudott biztosat a származását tekintve, csak találgattak és mindenféle pletykák keltek szárnyra róla. Sok anya szívesen vette volna, ha elveszi a lányát, már csak nagy vagyonára való tekintettel, de láthatóan ő nem igazán foglalkozott a nősülés gondolatával.

Teljesen visszavonultan élt a maga kis birodalmában. Sokan az irigyebbjei közül összefüggésbe hozták az ördöggel is, mert komor megjelenése és az óriási vagyon, amelynek birtokosa volt és amiről senki nem tudta, honnan származik, ugyancsak szóbeszéd tárgyává vált.

Belépett a bankba és hirtelen ötlettől vezérelve érdeklődött az iménti úriember felől.

– Mr. Collins! Meg tudná nekem mondani, ki volt az az úr, aki az előbb távozott? – kérdezte a banktisztviselőtől. Megtehette hiszen ő volt a legjobb és legbefolyásosabb ügyfele.

– Nos, azt hiszem, hogy ön Mr. Wilsonra gondol. Ő is az egyik ügyfelünk, bár be kell vallanom, kettőnk közt maradjon, őszintén sajnálom őt.

– Valóban? Megtudhatom, hogy miért?

– Végül is nem titok. Tudja, áruszállítással foglalkozik, és az utóbbi időben eléggé rájár a rúd szegényre, nem szívesen lennék a helyében.

– Esetleg ha bővebben kifejtené – kérte türelmetlenül Mr. Montgomery.

– Tudja, afféle hajózási ügyek miatt került a csőd szélére. Igen sok árut hozatott hajóval és az utóbbi idők viharai miatt több szállítmánya is odaveszett.

– Nincs gyermeke?

– Ó, dehogy nincs, van egy lánya, de sajnos nem sokra megy vele – mondta sejtelmesen a bankár.

– Ezt, hogy’ érti?

– Tudja, nem igazán keresik a férfiak egy sánta lány társaságát, főleg ha hozománya sincs, ami esetleg kárpótolná őket.

– Sánta? – csodálkozott az úr.

– Igen, de nem mindig volt az. Még gyermekkorában volt egy lovas balesete.

– Értem. Meg tudná nekem adni a címét?

– Természetesen – készségeskedett a másik.

– Köszönöm – mondta, miután megkapta, amit kért, és rögtön rátért a tárgyra, ami miatt érkezett, mintha az iménti beszélgetés meg sem történt volna.

Nem időzött bent sokáig, nem szeretett a szükségesnél tovább tartózkodni a városban, így amint végzett, beszállt a kocsijába, és utasította a kocsist, hogy azonnal hajtson haza. Miután megérkeztek, bevonult a könyvtárszobába és hosszú ideig töprengett odabent. Már lemenni készült a nap, mikor hivatta a komornyikját.

– James, szeretném, ha holnap első dolga lenne, hogy utasítsa a személyzetet, tegyék rendbe a földszinten a legszebb szobát.

– Igen uram. Szabad kérdeznem, vendéget óhajt fogadni?

– Nem, James, megnősülök.

– Gratulálok, uram – mondta udvariasan a komornyik. Ha meg is lepődött, nem látszott rajta, egyetlen arcizma sem rándult meg a hír hallatán. Mióta a férfi alkalmazásában állt, megtanulta, hogy az úr semmit nem tesz ok nélkül.

– Megtudhatom, ki a szerencsés hölgy és mikor érkezik?

– Ms. Wilson az, és előreláthatólag egy hét múlva várható, így bőven lesz idejük mindent elintézni.

– Még egyszer gratulálok, uram, és ha megengedi, most távoznék, hogy utasítsam a személyzetet.

– Persze, menjen csak – a komornyik meghajolt és távozott, Richard pedig hivatta a kocsist.

– Hívatott uram?

– Igen, Holling. Fogjon be kérem a kocsiba, bemegyünk a városba, van egy kis elintéznivalóm. Ha végzett, álljon a bejárat elé.

– Igen uram.

Amíg a kocsira várt, még egyszer átgondolta, amire készült. Elhatározta magát és minél hamarabb túl akart lenni rajta. Amint beült a kocsiba, megadta a bankártól kapott címet. Nem volt hosszú az út, alig félóra alatt ott voltak a megadott cím előtt. Montgomery kiszállt, kopogtatott és türelmesen várt, amíg meg nem jelent az ajtóban a komornyik, akinek odaadta a névjegyét.

– Montgomery vagyok, mondja meg Mr. Wilsonnak, hogy szeretnék vele beszélni.

– Azonnal szólok neki uram, lesz szíves addig itt várakozni – mondta udvariasan.

Mr. Wilson és a lánya a szalonban voltak. Az apa az íróasztalnál ült és a levelezést intézte, miközben lánya az egyik kényelmes fotelban olvasott. Mr. Wilson nem volt nagytermetű ember, inkább átlagosnak volt mondható, az idő már rajtahagyta nyomait őszülő haján, és a gondok mély barázdát hagytak az arcán. Vele ellentétben a lánya maga a fiatalság és a szépség megtestesítője. Az apa sokszor gondolt arra az átkozott napra, amikor a baleset történt, ami örökre megváltoztatta az életét. Bár a lánya sohasem panaszkodott, mindig némán tűrte a sorsát, és ő hiába próbált megadni neki mindent, biztos volt benne, hogy Jane nem boldog. Gondolataiból a komornyik hangja hozta vissza a valóságba.

– Egy úr szeretne Önnel beszélni – és átadta a névjegykártyát.

– Valami baj van, apa? – érdeklődött a lánya, mikor látta, hogy apja a homlokát ráncolja.

– Nem, dehogy. Szóljon neki, hogy fogadom – utasította a komornyikot.

– Igen uram – és már ment is az idegenhez.

– Az úr fogadja önt, kérem, kövessen!

Amint beléptek a szalonba, a komornyik meghajolt és kiment, becsukva maga mögött az ajtót. Richard körbepillantott a gondosan berendezett szobában. Szemei végigfutottak a csodálatosan faragott bútorokon, a nehéz függönyökön, az ablakokon, végül megállapodott az íróasztal mögül előlépő idős férfin.

– Jó estét – üdvözölte a szobában lévőket.

– Nos, Mr. Montgomery, miben lehetek a segítségére?

– Bocsásson meg, hogy ilyen váratlanul rontottam az otthonába, de ígérem, nem rabolom sokáig az idejét.

– Hallgatom uram – és hellyel kínálta az idegent.

– Ha lehetne, szeretnék négyszemközt beszélni Önnel.

– Nyugodtan beszélhet, a lányom előtt nincsenek titkaim.

– Rendben, talán jobb is, ha marad. Gondolom, hogy a nevem nem sokat árult el Önnek.

– Be kell vallanom, ebben némiképp igaza van – ismerte be a házigazda.

– Akkor rögtön a tárgyra térek. Először is, nem csodálkozom rajta, hogy nem mond Önnek semmit a nevem, hiszen azelőtt nem így hívtak. Az is lehet, hogy már nem is emlékszik rám, hiszen olyan régen történt, hogy találkoztunk Franciaországban. Ismeretségünk rövid volt ugyan, de ettől függetlenül én ma délután megismertem önt a bank előtt.

– Azt mondja, hogy Franciaországban? Valóban nagyon régen volt már, mikor utoljára ott jártam – emlékezett vissza Mr. Wilson. – Hát hogyne emlékeznék! – kapott hirtelen a fejéhez, miután a vendéget jobban megnézte magának. – Csak tudja, már nem valami jó a memóriám, és be kell látnia, hogy azóta ön is igen sokat változott. Bocsásson meg, hogy nem ismertem fel rögtön – szabadkozott.

– Semmi baj – hárította el Richard, majd így folytatta: – Tudomásomra jutott, hogy mostanában nehézségei támadtak a hajókkal, amelyek az áruját szállították, és... hogy is mondjam, ez nincs túl jó hatással az anyagi helyzetére.

– Már megbocsásson, de úgy vélem, hogy az anyagi helyzetem csak rám tartozik.

– Ebben kétségkívül igaza van, és nem is feszegetném tovább a dolgot. A lényeg az, hogy szeretnék segíteni a nehézség megoldásában, és ezzel ön is segítene nekem. Ennek csak egyetlen módját látom, mégpedig azt, hogy feleségül kérjem a lányát.

A kijelentés után nehéz csend ült a szobára. Mr. Wilson és a lánya igencsak megdöbbent a hallottaktól. A hosszúra nyúlt csendet a házigazda törte meg:

– Nem tudom, honnan vette ezt az eszement ötletet! Egyáltalán miből gondolta azt, hogy csak úgy idejön ezzel a képtelen kéréssel! Nem is tudom, hogyan reagáljak erre. Egyáltalán, miért gondolja, hogy önhöz adnám a lányomat, hiszen tulajdonképpen nem is ismerem.

– Ha csak ez az akadálya, bármikor tudakozódhat a bankomnál, és én is szívesen állok a rendelkezésére, bármilyen kérdése van.

– Azt hiszem, erre semmi szükség, uram – szólt közbe a mindeddig csendesen figyelő lány. Kezébe vette a botját és felállt. – Úgy vélem, hogy ha ilyen tájékozott az anyagi helyzetünk felől, feltételezem, hogy tisztában van az egészségi állapotommal is.

– Úgy van kisasszony.

– Biztos voltam benne. Ha valóban komolyan gondolja, hogy feleségül óhajt venni, mindezek ellenére, akkor a válaszom igen, feleségül megyek önhöz.

– De kislányom! – vágott közbe az édesapja, ám Jane nem hagyta, hogy folytassa.

– Tudom, hogy féltesz, apa, de ne aggódj miattam, tudom, hogy mit csinálok. Tisztában vagyok a helyzetemmel és a lehetőségeimmel, másfelől a bank sem ad több hitelt és így az anyagi gondjaink is megoldódnak – próbálta meggyőzni apját.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

– Egészen biztos.

– Legyen, ahogy akarod – felelte beletörődve. A vendéghez fordult: – Azt hiszem, hogy most gratulálnom kell önnek uram.

– Köszönöm, Mr. Wilson, és ha már itt tartunk, szeretném, ha minél hamarabb megtartanánk az esküvőt.

– Rendben, nem látom akadályát, csupán egyetlen dolgot szeretnék – tette hozzá Jane.

– Mi lenne az?

– Nem szeretnék nagy felhajtást, bár gondolom ön sem, uram.

– Egyetértek. Akkor azt hiszem, mindent megbeszéltünk. Természetesen a továbbiakban az időpontról és minden másról tájékoztatom önöket – udvariasan elköszönt mindkettejüktől és amilyen váratlanul érkezett, úgy is távozott.

Mr. Wilson az idegen távozása után rögtön a lányához fordult.

– Meg kell mondanom, hogy nem tetszik ez nekem.

– Nyugodj meg apa, nem lesz semmi baj – fogta meg a kezét Jane.

– Nagyon féltelek, kislányom. Én csak azt szeretném, ha boldog lennél.

– Az leszek, apa, hidd el.

– Nem tudhatod előre – aggodalmaskodott tovább az apja.

– Nézd reálisan a dolgokat – próbált érvelni a lány. – Te is tisztában vagy vele, hogy nem állunk a helyzet magaslatán, ráadásul a kérők sem tolonganak az ajtónk előtt. Tudom, hogy te úgy tekintesz rám, mintha egészséges lennék, de nem vagyok az, és ezt az emberek is látják. Ez egy olyan lehetőség neked is és nekem is, amit meg kell ragadni.

– Úgy tűnik, bele kell törődnöm a döntésedbe.

– Hidd el apa, így lesz a legjobb mindkettőnknek – mondta és arcon csókolta a férfit.

Richard a hazafelé vezető úton azon tűnődött, hogy egészen könnyen ment a dolog. Mrs. Holling már annyiszor a szemére vetette, hogy asszonykézre lenne szükség a házban, amit eddig mindig figyelmen kívül hagyott, hát most teljesül a kívánsága.

A következő hét nagyon gyorsan telt, de így is sikerült mindent idejében elrendezni. Szombaton délelőtt két tanú jelenlétében megtartották az esküvőt, és utána rögtön indultak is a férfi birtokára. Jane szerette Londont, bár nem igazán járt még a városon kívül, mióta megsérült a lába és nehezen mozgott. Apja többször is próbálta rábeszélni, hogy kísérje el egy-egy üzleti útjára, de ő mindig visszautasította, nem akarta őt hátráltatni a munkájában, így inkább otthon maradt. Most valamiféle gyermeki izgalmat érzett, mikor a szertartás után útnak indultak, bár ez az érzés vegyült némi feszültséggel, hiszen nem tudta, hogy milyen lesz az új élete és vajon tetszeni fog-e neki. Abban már most biztos volt, hogy leginkább az apja fog neki hiányozni, ezért is búcsúzott tőle olyan nehéz szívvel, bár az apja megígérte neki, hogy amilyen gyakran csak tudja, meglátogatja.

A kocsiban egymással szemben ültek, de alig szóltak egymáshoz. Jane időnként, mikor úgy gondolta, hogy férje nem veszi észre, rápillantott. Meg kellett állapítania, hogy korához képest igazán jól tartja magát. Markáns arcvonásai keménységet tükröztek, és ezt csak fokozta összeszorított szája. A fiatalasszonyt leginkább a szemei ragadták meg. Még életében nem látott ilyen sötét szemeket. Nem tudta eldönteni, vajon a tarkójára göndörödő haja, vagy pedig a szeme színe sötétebb.

Richard az úton mély hallgatásba burkolózott, ám ez nem zárta ki, hogy ő is alaposan szemügyre vegye a feleségét, mert az elmúlt pár napban szinte alig találkoztak. „Egész bájos az arca – gondolta –, mozdulatai előkelőek, mégsem mesterkéltek.” Ahogy ott ült vele szemben, semmi sem utalt arra, hogy bármilyen testi hibája lenne. Ahogy jobban belegondolt, elég fonáknak találta a helyzetet. A sors elvett valamit egy fiatal lánytól, ami egyéb veszteségeket vont maga után. A szabad mozgás hiánya befolyása alá vonja egész életét, és most feleségül vette egy vagyonos ember, de ez mit sem változtat a helyzetén. Miközben mindketten a saját gondolataikba merültek, gyorsan elsuhant mellettük a táj.

– Remélem, hogy tetszeni fog önnek a vidéki élet – szólalt meg a férfi. Jane nem igazán tudta, hogy mit válaszoljon erre, hiszen ő is ezt remélte, de ha már a férje megtörte a csendet, mindenképp azt szerette volna, ha folytatják a beszélgetést. Talán így sikerül kicsit megismernie.

– Ön szeret itt élni? – kérdezte.

– Bevallom, igen – válaszolta némi gondolkodás után a férfi.

– Mi az, ami ideköti? Úgy értem, hogy amit szeret itt. Ön üzletember. Akiket én ismerek, azok mind Londonban vagy más, nagyobb városban élnek – magyarázta Jane zavartan.

– Sok helyen megfordultam az elmúlt néhány évben, de itt találtam meg azt, amit kerestem.

– Megkérdezhetem mi az?