Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5692-10-9

Kislányomnak: Az én tündéri türelmes múzsámnak.
Te jelented nekem az élet legdrágább ajándékát.

Köszönöm, hogy vagy nekem!

Adam

Prológus

„Minden hajnal: remény. Minden alkony: a remény
elillanása. S minden éjszaka: az álmaink tengere.”

A tennesseei farm reggeli friss, hűvös illatára tértem magamhoz. A nap első sugarainak arany fénye szűrődött be az erkélyünk ablakain. Nagyot nyújtózva élveztem a meleg cirógatást a bőrömön. Imádtam ezt. Éltem már az ország más vidékein, sőt külföldön is, de több szempont megfontolása után ezt a farmot találtam a legmegfelelőbb lakóhelyemnek. Szerettem a környéket, ahol felnőttem. Elszigeteltsége pont annyira zárta ki a külvilágot, hogy sajátságos közösségek jöhessenek létre. Mások számára talán vonzó a nagyváros: nyüzsgés, szórakozóhelyek, kulturális intézmények. Bennem viszont felértékelődtek a falusi élet kincsei: tiszta levegő, mindennapos lovaglás a legelőkön, az állattartás lehetősége, a farm irányításának izgalmai. Engem nem zavart, hogy mások ezt unalmasnak és egyhangúnak ítélték, mert legbelül tudtam, én erre a világra teremttettem. Cseppet sem bosszantott, hogy igazi farmergyereknek bélyegeztek. Imádtam a földet és mindent, ami vele járt. Színek, illatok, hangok, ahogy hajnalban föléled minden. Este pedig, ahogy a farm elcsendesedik bágyadtan, pont, mint én.

Azonban időnként elfogott a kétség: ki is valójában Adam Avens? Hmm… Jó kérdés… Egy fiúgyerek, egy testvér, egy férfi. Ennyi. Valóban csak ennyi lennék? A barátnőm, Cat szerint igen. Az utóbbi időben meglehetősen sokszor vágta ezt a fejemhez. Többre vagy hivatott – szajkózta. Unalmas pali lettél – szekált újabban. Rá akart venni, hogy költözzünk valami nagyvárosba, de én úgy éreztem, ott megfulladnék majd a szmogtól. Szerettem őt, és sok mindenre képes lettem volna érte, de ez egy olyan döntés volt, amit halogattam meghozni. Annak idején, mikor ide költözött, nem is gondoltam arra a lehetőségre, hogy nem érzi majd itt jól magát. Biztosra vettem, hogy beszippantja majd ez a világ, akárcsak engem. Hiába más beállítottságú, észrevétlen beférkőzik majd a bőre alá az itteni életérzés. Megfertőződik, és egyszer csak azon kapja magát, hogy beszippantotta a farmerélet. Később meg kellett állapítanom: naiv voltam. Ahogy telt az idő, egyre távolodott.

Évekkel ezelőtt el sem tudtam képzelni, hogy valaha is érdekelnék egy olyan nőt, mint ő, éppen ezért nem is próbálkoztam nála. Annyira mások voltunk. A húgom, Amy esküvője előtt azonban rám tört a vágy, mi lenne, ha egyszer az életben én is nagyot mernék álmodni. Cat akkor Amy legjobb barátnője volt, és ideutazott a nagy eseményre. Sosem felejtem el azt a napot. Hatalmas lett a sürgés-forgás az általában nyugodt farmon. Idegesítő volt a nagy, csöpögős love story, ami egyszeriben körülvett bennünket. Félrevonulva vizsgálgattam a boldog párt, és átjárta a lelkem a féltékenység, szerettem volna, ha valaki egyszer rám is úgy néz, mint ők akkor egymásra. Tetőzte a tipródásom, hogy tudtam, hamarosan a kis bajkeverő Cat is megérkezik. Még most is mosolyognom kell, ha visszagondolok, milyen idétlenül viselkedtem akkor. Megkértek, hogy menjek ki érte a reptérre. Sokkot kaptam a gondolattól, hogy kettesben leszek majd vele egész úton hazáig. Kerültem az ilyen és ehhez hasonló helyzeteket. Minden félelmem ellenére megtettem Amy kedvéért, de őszintén szólva, nem szívesen. Ha lett volna rá mód, inkább hárítottam volna ezt a feladatot. Volt abban a lányban valami… valami, amitől, ha csak rá gondoltam, a torkomban dobogott a szívem. Teljesen felkavart. Bejött nekem. Szőke haja, gyönyörű égszínkék szemei, ártatlan mosolya teljesen elvarázsolt. Erről természetesen mindenki előtt mélyen hallgattam. Olyan régen nyomtam már el magamban ezt a szenvedélyt, próbáltam szabadulni az érzéstől, de mindhiába, nemhogy enyhült, egyre erősebbé vált a vonzalom, amit iránta tápláltam. Féltem újra látni, mert bizonytalan voltam, mit hoz majd ki belőlem a közelsége, bár tisztában voltam vele, hogy előbb-utóbb elkerülhetetlen a találkozás. Gyötrelmeim fokozta, ha eszembe jutott, csak egy fal fog elválasztani tőle a házban. Amy ugyanis a szomszéd szobában szállásolta el. A francba!

A reptéren, mikor bemondták, hogy leszállt a gépe, elfogott az izgalom, és izzadni kezdett a tenyerem. Tiszta hülye vagyok! – toporogtam ott, mint egy kamasz. Aztán megpillantottam őt a mozgólépcső tetején, ahogy tekintetével végigpásztázta a teret. Egy szerencsétlen idiótának éreztem magam, csak tébláboltam zsebre dugott kézzel, és egyszeriben minden józan gondolatom elszállt. Mikor meglátott, széles mosollyal az arcán integetett.

Magamra erőltetett könnyedséggel léptem elé, és már nyúltam volna a csomagjaiért, amikor sikoltozva a nyakamba vetette magát, halálra ijesztve ezzel nemcsak engem, hanem a közelben várakozókat is. A testi kontaktus felkavaróan hatott rám. Képtelenségnek tartottam, hogy kibírjam a közelében. Egész úton hazafelé mesélt, beszélt és csacsogott, be sem állt a szája. Igyekeztem minden percet magamba szívni, amit együtt tölthettünk. Majd hirtelen ötlettől vezérelten nem közvetlenül a ház előtt parkoltam le, hanem a pajtánál. Elhatároztam magam, és hallgattam a belső késztetésre. Szerelmet vallottam, aminek eredményeként a pajtánk padlásán kötöttünk ki, egymásba gabalyodva. Ám mégsem volt a helyzet olyan egyszerű. Cat a húgom rosszallásától tartva nem akarta folytatni. A múltja ugyanis korántsem volt olyan makulátlan. Igazi bajkeverő hírében állt. Volt ott minden: drogok, balhés bulik, és Amy szerint Cat határozottan szexfüggő volt. Volt idő, mikor nemigen válogatta meg a partnereit. Amikor egy kokain-túladagolásba kis híján belehalt, Amy idehozta a farmra rehabilitálódni. Tulajdonképpen így ismertem meg. A családom segített neki felállni a padlóról. Akkor kezdődött minden. Tetszett nekem, de akkor nem startolhattam rá. El kellett felejtenem. Különben is, mit nyújthatnék én ennek a nagyvilági csajnak – szereltem le magam.

A pajtában történt kis kalandunkat követően azonban felcsillant bennem a remény. Soha életemben nem éreztem magam még olyan kétségbeesettnek, mint akkor. A vonzalom közösnek bizonyult, mégsem lehetett az enyém… De a húgom mindannyiunkat meglepő hozzáállásának hála, már négy éve együtt voltunk. Minden olyan tökéletes lehetett volna, de mint minden kapcsolatban, nálunk is megjelentek azok a bizonyos sötét felhők. Amikor a húgom megsejtette a viszonyunkat, figyelmeztetett, hogy Cat egy más világ. Persze, ismertem a rosszéletű múltját, a drogokat, a pasikat és minden ostoba lépést, de hittem, hogy mindenkinek jár a második esély. Én megadtam neki. Minden remekül is ment, de az utóbbi időben számomra érthetetlen okokból egyre messzebb került tőlem.

Éppen a plafont bámultam, és lüktetett bennem az érzés: tulajdonképpen egy senki vagyok. Egy férfi, akit gúzsba kötött a megszokás, a kényelmes, nyugodt élet. Legalábbis ezt vágta Cat újabban oly gyakran a fejemhez. Nekem mégis meggyőződésem volt, hogy ami kell a boldogságomhoz, tulajdonképpen megvan. Nem vágytam ennél többre.

Tíz éves voltam, amikor elvesztettem a szüleim, a haláluk után a nénikém és a férje vettek gondjaikba a húgommal, Amyvel együtt. A nagyvárosi életből kiszakadva hirtelen egy isten háta mögötti farmra kerültünk, és ott is nevelkedtünk Jonathan bácsinál és Maggie néninél. Akkor változott meg gyökerestől minden. Kerestem önmagam, és itt végre megtaláltam. Szerettem ezt a cseppet sem könnyű életet, nem tehettem róla, de valóban nem vágytam a nyüzsgő városba, nem akartam hatalmas kalandokat, felejthető csajokat. Volt egy harmonikus, stresszmentes életem, szerető családom, és volt egy csinos, gyönyörű barátnőm. Mire vágyhattam volna ennél többre? Mégis, mint mindennek, ennek is megvoltak a maga árnyoldalai. Közel sem volt olyan tökéletes minden, mint én azt elhitettem magammal.

A kezem kinyújtva tapasztaltam, hogy szokás szerint üres mellettem az ágy. Hát persze – hasított belém az érzés. Cat most is, mint mindig, üzleti úton van. Ő velem ellentétben nem igazán volt oda ezért az életvitelért. Unta, és ennek elég gyakran hangot is adott. Ez volt az egyetlen dolog, amivel nem igazán tudtam mit kezdeni. Hónapok óta tartott már ez az állapot, és mára odáig fajult, hogy alig láttam őt. Éreztem, hogy valami nem stimmel, de egyszerűbb volt nem tudomást venni róla, és a homokba dugni a fejem. Elodáztam a kitörni készülő vihart. Nem értettem, mi történt velünk. Egy éve még minden olyan csodás volt. Hittem benne, hogy nekem tényleg ő a nagy Ő, és csak reméltem, hogy neki pedig én vagyok az. Nem akartam észrevenni a jeleket, inkább elnyomtam magamban a kellemetlen érzéseket. Vártam. Reméltem, idővel minden a helyére billen.

Cat azonban közel sem volt olyan higgadt típus, mint én. Odavolt a nagyváros zajos forgatagáért, lételeme volt a jövés-menés. Nem bírta a bezártságot. Néha haza-haza talált hozzám, de nem tudott sokáig megmaradni, nem érezte itt otthon magát. Mégis reméltem, majd elfárasztja a kettős élet, lenyugszik, és elfoglalja végre azt a helyet, ami már kezdetek óta csak rá várt. Próbáltam előremozdítani a dolgokat, és szinte minden találkozásunkkor megkértem a kezét, ezzel is tudtára adva, hogy szeretem őt.

Az elején magamat hibáztattam, hogy talán nem teszek meg mindent azért, hogy maradni akarjon, de megvallom őszintén, nem akartam az a pali lenni, aki maga mellé köti a csaját bármi áron. Mostanra ezt kezdtem erősen megbánni. Lehet, hogy erősebbnek, határozottabbnak kellett volna lennem? Naivan hangozhat, de szerettem volna, ha kizárólag miattam marad, és nem a kényszer miatt, de a várakozásom hiábavalónak bizonyult: nem abba az irányba haladtak a dolgok, amire vártam. Illúziókat kergettem.

A legelső vitánknál elhangzott szavak kattogtak minduntalan a fejemben. Akkor indultunk el a lejtőn. Az istállóban tettem-vettem, amikor megjelent az ajtóban. Hosszasan toporgott, majd megszólalt.

– Te tényleg azért kelsz hajnalok hajnalán, hogy ezekkel foglalkozz? – hümmögött. A borjút mustrálta, amivel foglalatoskodtam. Egy betegségtől nagyon le volt gyengülve, a talpra állításán munkálkodtam. Az orvos nem adott neki sok esélyt, de én sosem bírtam elviselni a kudarcot. Éjjel-nappal vigyáztam rá és ápoltam, ennek eredményeként úgy tűnt, egyre jobban van.

– Igen. Hiszen tudod, a munka nem vár. Amúgy is kivetett már az ágy – feleltem foghegyről.

– Nem értem, hogy bírod ezt. Olyan büdösek – fintorgott.

Kérdőn pillantottam rá. Ha akarta volna, sem titkolhatta az undorát előttem. Nem egyszer rajtakaptam, ahogy a feltakarított placcon is pipiskedve járkált. Én meg ezt nem értettem, de inkább csendben maradtam.

– Itt vagy állandóan. Télen is, mikor koromsötét és mínusz tizenöt fok van – méltatlankodott.

Mire akar ezzel kilyukadni? Évek óta együtt vagyunk. Tudja, hogy igen.

– Kelni kell, mert a teheneknek enni, a borjaknak meg inni kell adni. De áruld már el, tulajdonképpen mi értelme délig aludni? Elvesztegetsz egy csomó időt.

– Tudtam, hogy bár váltig állítod, hogy nem zavar, valójában piszkálja a csőröd, hogy nem szeretek korán kelni – fújtatott.

– Engem ugyan nem érdekel. Aludjál! Aludjál csak nyugodtan.

Hát ez élesebbre sikerült, mint szerettem volna.

– Mégis mi mást lehet itt csinálni? – tárta szét a kezeit, a hangja pedig vészjóslóan csengett.

– Ebbe ne menjünk most bele.

Nem volt kedvem vitát nyitni erről.

– Más a bioritmusunk, az itt a legnagyobb gond – közölte higgadtabban.

– Inkább más dimenzióban élünk. Te egy álomvilágban – meleg ágy, puha paplan – én pedig egy munkától bűzlő farmon – motyogtam magam elé alig hallhatóan.

– Megosztanád velem is? – szűkült össze a tekintete.

– Nem mondtam én semmit – rántottam meg a vállam.

– El nem tudom képzelni, hogy valakinek tényleg ez legyen az életcélja – folytatta. – Egyébként is, tényleg, fűtitek ti ezt valamivel? – térképezte fel a pajtát, miközben fázósan dörzsölte a karját.

Ezen jót mulattam magamban. Hány éve is él itt velem? És még ezt sem tudja.

– Természetesen. 39 fokos tehenekkel – kuncogtam.

– Te most kigúnyolsz engem? – vett egy mély levegőt, és a szeme szikrákat szórt.

– Isten ments! Sosem mernék olyat tenni – mosolyogtam.

Volt, mikor bosszantott a tudatlansága, de gyakran inkább szórakoztatott. Volt egy-két felszólalása, amiből házi vicc is született. Persze ez őt roppantul bosszantotta. Egyszer akkor jött ki az istállóba, amikor fedeztettük a tehenet. Meglepődött, mikor megpillantotta az orvost.

– És hol a fiú? – vizsgálódott. Értetlenül meredtem felé, mire leesett.

– Mármint a bika – javítottam ki.

– Igen az – pislogott rám a nagy kék szemeivel.

– Ma már a természetes fedeztetés nagyon ritka, a mesterséges termékenyítést alkalmazzuk. Inszeminálunk – közöltem tudálékosan.

– Inszemi…mi? – ráncolta össze a szemöldökét.

Majd lassan leesett neki, mire gondolok.

– Várjunk csak, jól értem, hogy ti nem engeditek nekik, hogy élvezzék is a dolgot.

Ettől hangos kacagásban törtem ki a bácsikámmal és az inszeminátorral egyetemben.

– Nem, szívem. Itt nincs helye a bociszenvedélynek – húztam őt kicsit. Persze, ahogy az várható volt, zokon vette a reakciónkat.

– Akkor feltételezem, ha megszületik a kis boci, azt is elveszitek az anyjától – méltatlankodott.

– Nem. Ebben most tévedsz, nem szokásunk beleavatkozni a családi ügyeikbe – kacsintottam rá. Jó poénnak éreztem, mert a többiek nevettek, de Cat vérig sértődött. Hátat fordított, és otthagyott. Visszagondolva lehet, hogy nem kellett volna belőle tréfát űznöm, de én ilyen vagyok.

– Adam, őszintén, te tényleg így akarod leélni az egész életed? – térített magamhoz. – Pont olyan leszel, mint Jonathan bácsikád.

– Miért? Mi azzal a baj?

Remek embernek tartottam a bácsikám. Nekem nem sértés volt, hanem dicsőség, ha hozzá hasonlítottak.

– Ez nem élet! Így nem lehet élni! – fakadt ki. Hosszú szünetet tartott, majd megkeményedett hanggal csak annyit mondott:

– Adam, beszélnünk kell – vetette meg a lábát.

Ha egy nő beszélni akar veled, az nem két perc, és sosem jelent semmi jót.

– Nem ér rá később? Ezt még be kellene fejeznem. – Nem volt most idegzetem újra végighallgatni, ahogy felvilágosító előadást tart arról, hogy szerinte hogyan kellene élnem az életem.

– Nem, mert hamarosan megy a gépem – nyögte ki.

Megtorpantam, felegyenesedtem, majd felé fordultam. Már megint elmegy? A pillantásomban ott volt minden.

– Ne nézz így rám – lépett közelebb.

– Nem nézek én sehogy – a figyelmem újra a beteg jószágnak szenteltem.

– Valóban? Tudod, mit, hagyjuk – fordított hátat. Hirtelen nagyon kellemetlen érzések kezdtek kavarogni a lelkemben. Nem mehet el így…

– Várj csak! Miről akartál beszélni? – álltam fel, és léptem felé.

– Nem ez a legmegfelelőbb pillanat, bár ha jobban meggondolom, sosincs olyan – fúrta a tekintetét mélyen az enyémbe.

– Ezzel most mit akarsz mondani? – közelítettem, de ő tartózkodóan karba fonta a kezét. Ezzel adta a tudtomra, hogy nem vágyik a közelségemre.

– Rendben. Ki vele. Mi a baj? – dobtam el mindent.

– Tipikus. Ezt is kénytelen leszek a tehénszag közepette megvitatni veled. Csak tudnám, mit szeretsz ezeken a dögökön – pillantott a mögöttem lévő állatokra.

– Hé, ne sértegesd őket. Belőlük élünk. Hogy mit szeretek bennük? – fordultam a tehén felé – Hogy nem hálátlanok. Csak nézd meg a tekintetét, látszik, milyen elégedett. Jól érzi magát.

– Te nem belém vagy szerelmes, hanem ezekbe – bökött feléjük. A hangja dühösen és féltékenyen csengett.

– Ne gyerekeskedj már – közeledtem, de ő hátrált.

Most meg mi van? Mit tettem már megint?

– Én ezt nem bírom. Gondolkodtál már az életeden, Adam? – rázta a fejét.

A kérdést sem értettem. Az agyalás nekem nemigen fért bele az időmbe.

– Te tényleg így akarod leélni az életedet?

– Nem értem. Most mit akarsz ezzel?

– Tudod, mit látok folyamatosan a szemedben? Semmit. Karikákat és kialvatlanságot. Ennyi.

Értetlenül pislogtam, mire folytatta.

– Egy unalmas alak lettél. Másról sem tudsz beszélni, csak a lovaidról, tehenekről, vetésekről, lerobbant eszközökről, felvásárlási árakról. Meg hasonló dögunalmas dolgokról. Engem hanyagolsz, mert állandóan van mit csinálnod. Javítani, etetni, terelni. Sosincs szabadnapod. Én pedig unatkozom.

Igazságtalannak éreztem, hiszen én mindig is ilyen voltam. Mióta az eszemet tudom, ez tett boldoggá. És Cat pontosan ilyennek ismert meg évekkel ezelőtt. Nem árultam zsákbamacskát.

– Ezt sajnálattal hallom, mert én korántsem érzem magam tétlennek – mutattam körbe.

Nem volt erőm erről pont most vitát nyitni. Ezt az állatot meggyógyítani, azt az ekét meghegeszteni… Uh és jaj, majd elfelejtettem, Lucas jelezte, hogy a traktor kuplungjával is van valami. A francba! Már a sebváltó sem működött jól. A végén újat kell majd venni.

– Adam! Adam! Hallasz te engem egyáltalán? – szinte hisztérikus volt a hangja.

– Hogy? Tessék? Persze – kaptam oda a fejem.

– Látod, pont ez a bajom. Sosem figyelsz rám. Meg sem hallasz.

Bűntudatot ébresztett bennem, de a problémáink fő forrását nem sikerült kiiktatnunk. A hullámok körülöttünk egyre csak gerjedtek. Mára azon kaptam magam, hogy szinte sosem látom, folyamatosak lettek az üzleti tárgyalások és ezzel együtt a távollétek. Mindig is tudtam, nem az a fajta, aki otthon ül a fenekén, de azért nem bántam volna, ha minden este ide tér haza, nem pedig valamelyik szállodaszobába. Eleinte még csak-csak lenyeltem a dolgot, de újabban egyre rövidebb időkre keresett meg, és már röpült is tovább. A legfájóbb az volt, hogy ezt a kevés időt sem töltöttük el felhőtlenül. A cégével, a laptopjával és a telefonjával volt folyamatosan elfoglalva. „Beindult a biznisz” – ismételgette lelkesen. A legutóbbi alkalommal, mikor itthon járt, alig vártam, hogy átölelhessem, de ő csak elhúzódozva kitért előlem.

– Ne most!

Ez most komoly?

– Várok egy fontos hívást – nézett rám vádlón.

Na, ne! Még ő van megsértődve.

– Az várhat. Nem láttalak már hetek óta, hiányoztál – léptem felé.

– Adam kérlek, ez tényleg életbevágó. Az időeltolódás miatt csak ritkán érem el a befektetőinket.

– Ja, és azok fontosabbak, mint én – vetettem oda durcásan, de nem hatotta meg.

– Ne gyerekeskedj! Öt perc az egész – csitítgatott.

– Ezt már ismerem. Órákig csüngsz majd ezen a szaron – ki akartam kapni a kezéből a mobilját, de nem engedte. – Engedd már el ezt az elektromos pórázt – szereztem meg végül, és nem éppen finoman az asztalra csaptam.

– Megőrültél? Hagyd ezt abba! – kapott a készülékért dühösen.

– Van valakid? – álltam elő a farbával.

Hát persze, hogy megcsal! Mi másért lenne ilyen hideg és távolságtartó?

– Ne vádaskodj! Már megint kezded. Ezt nem lehet kibírni.

– Te semmibe veszel engem, hát nem látod? – hozakodtam elő a sérelmeimmel.

– Csak azt kapod, amit nyújtasz, Adam.

A testemben megfeszült minden idegszál, és már éppen visszavágtam volna, amikor megcsörrent a telefonja, én pedig kihívóan pillantottam rá. Ha felveszed, biztos, hogy kivágom azt a szart az ablakon! Olvasott a tekintetemből, de felszegett állal azonnal felkapta. Elszállt az agyam. Szitkozódva kiviharzottam a szobából, és úgy becsaptam magam mögött az ajtót, hogy azt hittem, kiszakad tokostól. Kilovagoltam, de mire hazaértem, hűlt helye volt. A nénikém szerint valami halaszthatatlan üzlet miatt kellett újra elutaznia. Na, persze! Menekült. Ő sem akart szembenézni a problémákkal. Később telefonon rendeztük ugyan a súrlódást, de közel sem oldottunk meg semmit.

Ahányszor csak végiggondoltam az elmúlt hónapokat, eszembe jutott a húgom. Amy – tekintettel a tényre, hogy Cat legjobb barátnője volt – már az elején figyelmeztetett, hogy ez lesz. „Cat sosem változik meg! Ő ilyen. Vagy megszokod, vagy bele sem vágsz… ő nem az a fajta nő, akit meg lehet zabolázni… és valljuk be, te sem vagy az a férfitípus, aki erre képes lehet.” Akkor morcosan azt gondoltam: Dehogynem, majd meglátod! Elhatároztam, hogy megmutatom neki. Valahogy tényleg hittem benne, hogy Cat és én boldogok lehetünk. Mára azonban be kellett látnom, igaza volt. Ez a helyzet nem volt tovább tartható, így elhatároztam, amint újra hazatér, tisztába tesszük a dolgainkat. Választania kell!

Kiérve az istállóba a szokásos hangos üdvözlés fogadott.

– Jövök már! – kiáltottam el magam mosolyogva.

A reggeli munkák elvégzése után hanyagul támaszkodtam az egyik karám ajtaján, és vizslattam a tegnap született kiscsikót. Páratlan élmény része lenni a születés csodájának… Varázslatos látni, ahogyan egy csikó világra jön, ott lenni, amikor a kanca szeretettel ápolni kezdi kicsinyét. Számtalanszor néztem már végig, de ez megunhatatlan, bár még ha jelen is voltam, csak a legritkább esetben avatkoztam be a születés természetes folyamatába. Hagyni kellett, hogy minden menjen a maga útján. Ha közbeavatkoztam volna, az kedvezőtlenül befolyásolta volna a kanca és a csikó közt kialakuló létfontosságú kötődést.

– Te már ébren? – lépett mellém Jonathan bácsikám.

– Kíváncsi voltam, hogy bírta az éjszakát – intettem a fejemmel az újonc felé.

– Erős kis állat – nézegette büszkén. – Mi lesz a neve? – mosolygott elégedetten.

– Szeretném, meghagyni a névadás lehetőségét Amynek, hiszen az ő kancájának a csikója.

– Biztos örülni fog – csapkodott hátba. – Látom, nem hagytál nekem munkát – tekintett körbe. –  Menj, reggelizz meg! Maggie már bent vár.

– Nem vagyok éhes – sóhajtottam fel.

– Ez nem kérés volt… – pillantott rám szigorúan. Mindig ezt csinálta. Elmondhatom, az apám helyett valóban az apámmá vált. Szerető, törődő volt, mindig úgy bánt velem, mint egy igazi apa a fiával. Nevelt, tanított, minden esetben a jó ügyért való harcra próbált sarkallni. Csakis jó példát mutatott, a viselkedése sosem volt kifogásolható. Magasra tette a lécet, de én igyekeztem megugrani azt. Szerettem volna, ha büszke rám.

– Oké – nyögtem fel megadva magam, majd betámolyogtam a házba, ahol már a szokásos széles mosolyával várt rám a nénikém.

– Áh, kisfiam, a kedvenc reggelidet ütöttem neked össze.

Ezt mindig akkor csinálta, ha úgy érezte, vigasztalnia kell valamiért. Gyűlöltem, hogy a rossz hangulatom ennyire meglátszott rajtam, nem igazán voltam képes véka alá rejteni, ha valami bántott. Így nem kellett nagy spílernek lennie, hogy átlásson a szitán. Ráadásul jobban ismert engem, mint én saját magamat, viszont soha nem avatkozott volna direkt bele a dolgaimba. A tekintetéből kiolvastam, mit gondol, de nem kínzott azzal, hogy ki is mondja azt, kivéve, ha kérdeztem – ám, bevallom, erre nem túl gyakran került sor.

Ledobtam magam a székemre, és elmerengve iparkodtam a tányér tartalmát eltüntetni, mert tudtam, ha valamit is meghagyok, jön a sápítozás.

Sajnáltam a kialakult helyzetet és magunkat is. Mindketten csak vergődtünk. A bizonytalanságnál semmi sem lehet rosszabb – sóhajtoztam. Itt az ideje, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba. Én szeretem őt, ő szeret engem. Mi ezen olyan bonyolult? Kihunyt volna a tűz? Áh, felfordul ettől a gyomrom. Ha alaposan a dolgok mélyére ástam, be kellett látnom: én is hibás vagyok. Ha ezer fokon lángolna bennem a szerelem, élni sem lennék képes nélküle. Mennék utána, ahogy azt ő el is várná. De várjunk csak, ennek viszont is igaznak kellene lennie. És már megint itt tartottunk. Ment az egymásra mutogatás, mint az óvodában. Egymásban azonnal megtaláltuk a hibát, de magunkat sosem vettük górcső alá. Való igaz, nem igazán könnyítettem meg a dolgát. De a fenébe is, ilyen elborzasztó lenne velem együtt élni? Nem túl feltűnően végignéztem magamon. Izzadság, por, mocsok… és hát… – szagoltam a levegőbe – felettébb egyedi a parfümöm is. Meg kell hagyni, megvan a maga bukéja, de én már megszoktam. Cat városi ficsúrok pacsulijához szokott orra ezt nem tolerálta. Még fürdés után is megjegyezte: „Adam, tusoltál már, mert még mindig bűzlesz” – forgattam a szemeimet. Na persze, mert ő ráért egész nap csak a sminkkészletével bajlódni. Elszorult a mellkasom, mert most már végre láttam, amiről eddig nem vettem tudomást. Lenézett engem. Megvetette az életet, amit éltem.

A múlt, mint egy film, úgy pörgött le a szemem előtt. Négy évvel ezelőtt vezettem őt először körbe a farmon. Tudtam róla, hogy ő gazdag és luxushoz szokott, de tényleg hinni szerettem volna, hogy a szerelem mindent legyőz. A pajta előtt ácsorogtunk, mikor megszólaltam.

– Ez az én tízmilliókat érő luxus járgányom – paskoltam meg a legújabb szerzeményünket, a modern felszereltséggel bíró traktort. Büszkék voltunk, mert habár hitel terhe alatt ugyan, de végre elértük, hogy megengedhettük magunknak.

– Hát én nem látok mást, mint egy gázolajzabáló vastömeget – fintorgott.

– Ne sértegesd! Ez egy John Deere. Reméljük, hosszú ideig szolgál majd bennünket – lelkendeztem.

– Ja, csak a főúton ne kanyarodj vele elém.

Már akkor látnom kellett volna, hogy Cat sosem lesz képes beilleszkedni ide. Átgondolva a helyzetünket, nem értettem, mi a franc tartott mégis egymás mellett bennünket. Mi sosem vagyunk két test, egy lélek. Képtelenek voltunk szabadjára engedni az érzelmeinket. Na, az ágyban, ott igen… de ez kevés ahhoz, hogy egy életen át összetartson. Amíg meg tudtuk adni egymásnak, amire vágytunk, nem is volt gond. Ám itt lépett a képbe az a bizonyos de! Ha kívülről szemléltem magunkat, be kellett látnom, mi nem vagyunk és nem is leszünk soha olyanok, mint Maggie néni és Jonathan bácsi. Nem két társ voltunk, akik vállvetve vészelték át a hétköznapok problémáit. Az utóbbi időben inkább lettünk gátfutók. Ha nem is szándékosan, de újabb és újabb akadályok egymás elé görgetésével keserítettük meg az életünket. Amikor megkértem a kezét, pont ennek akartam elejét venni, de ma már belátom: hiba volt. Heves ellenállásba ütköztem, mert úgy érezhette, ezzel örökre bezárul mögötte egy ajtó. Nincs visszaút, és nincs menekvés. De én most mi a fenét csináljak? Engedjem el? Miért nem tud ő olyan lenni, mint Maggie néni – szegeztem a nénikémre a tekintetem, ahogy tett-vett a konyhában. A tányéron lökdöstem az étel utolsó morzsáit, amikor a telefon csörgése riasztott fel merengésemből. Gyorsan felugrottam, mert biztosra vettem, hogy csak Cat lehet az. Felkaptam, és nagy meglepetésemre az én cserfes húgocskám üdvözölt a vonal túlsó végéről.

– Szia! Élsz még? – cukkolt szokás szerint. – Újabban nem hívsz. Minden rendben?

– Miért ne lenne? – lódítottam, mert igaza volt, nem hívtam. Miért is hívtam volna, hiszen nem volt mit mondanom. Sajnáltatni nem akartam magam.

– Mi itt nem lazsálunk, ha nem emlékeznél rá. Sok a munka. Nem mellesleg megszületett a Sátán által fedeztetett csikó – tájékoztattam.

– Fogadjunk, hogy kanca lett – lelkesedett.

– Ahogy mondod. Honnan tudtad? – emeltem meg a szemöldököm.

– Az én Mollym hozta a világra. Éreztem! – felelte magabiztosan, de sejtettem, hogy csak beletrafált.

– Na persze – hagytam rá hanyagul. – Mesélj, hogy vannak a gyerekek!

Négy virgonc csemete. Belém hasított, hogy jól lemaradtam mögötte. Azt gondoltam, meghibbant, amikor fogta magát, és San Franciscóba repült új életet kezdeni. Aztán pechemre ott is ragadt. Beleszeretett egy nagyvárosi burzsujba. Eleinte nem voltam oda ettől. Akkor azt hittem, totál elment az esze, de az idő őt igazolta. A férje, Matt végül is rendes pasasnak bizonyult. Örökbe fogadtak egy árva kislányt, Emilyt, aki egy varázslatos kis tünemény. Ám Amyvel ezt követően sem fukarkodott az élet, mert kapásból ikreket szült: Jacobot és Pamelát, majd a véletlennek hála életet adott a kis Alexnak is. Négy gyerek. Apám, hogy mi mehet ott! Titkon azonban irigyeltem. Ő már legalább révbe ért.

– Nőnek, mint a gomba – sóhajtott fel elgyötörten. – El se hiszem, hogy a kis Alex is már kétéves.

– Na, akkor jöhet a következő – ugrattam.

– Ne is hülyéskedj ezzel! – vágott vissza. – Így is alig van időnk Matt-tel egymásra.

– Biztos több mint nekünk – csúsztak ki a számon az elkeseredett szavak.

– Cat hol van már megint? – csattant fel.

– New York, Párizs, Róma, szerinted tudom? – nyögtem fel.

Amy volt az egyetlen ember, akivel tudtam erről beszélni. Ő sosem bírált vagy oktatott ki, hogy mit kellene tennem. Ha ritkán hazalátogatott, nem pazaroltuk az időt az önsajnálatra. Inkább bolondozva, egymást feltöltve használtuk ki az értékes perceket. Mellette újra gyereknek érezhettem magam, a gondok megszűntek egy röpke időre. Hiányzott nekem, mikor nem volt itthon.

– Sajnálom – éreztem a hangjából, hogy tényleg bántja.

– Ne is törődj vele – próbáltam elnyomni a reggel óta tartó rosszkedvem.

– Hamarosan meglátogatunk – szólalt meg hirtelen.

– Miattam nem kell! – estem kétségbe, mert ismertem a húgomat. Tudtam, képes lenne csapot-papot ott hagyni, csak mert nem olyan a hangom, mint máskor.

– Oh, nem vagy te olyan fontos, hogy egy világot utazzak át érted – kacagott.

Pont ezek a csipkelődések hiányoztak. Ha hazajött, mindig ugyanazzá a kezelhetetlen, idegesítő csitrivé változott, aki azelőtt volt. Ezen már nekem is mosolyognom kellett.

– Szeretlek, Amy, és sosem bocsátom meg Mattnek, hogy elragadott tőlem – nyögtem ki meggondolatlanul.

– Adam… – hallottam a pánikot a hangjában.

– Jaj, ne légy már ilyen. Csak vicceltem – mentegetőztem. – Nem vagyok már kisgyerek! – bosszankodtam.

– Szeretlek, és te is hihetetlenül hiányzol nekem – szipogta. Most bőg? Jaj, ne! Ez tényleg nem volt rá jellemző.

– Mondd csak, biztos, hogy nem vagy terhes? Olyan érzékenynek tűnsz.

Nem nagyon tudtam mit kezdeni a helyzettel. Amy csak a legritkább esetekben sírt. Hamarabb vágott kupán, vagy rúgott bokán.

– Biztos – motyogta.

– Akkor baj van! – nyilallt belém a felismerés.

Mindig csak rólam beszélünk, ő szinte mindig háttérbe szorult. Sosem kérdeztem, milyen a családi életük, vagy hogy hogy bírja ezt. Négy gyerek, te atya ég! Uh, Adam, tesónak se vagy egy fenomén!

– Ha Matt megbántott, tuti beverem a képét – szűrtem ki a fogaim közt.

– Ne láss már rémeket. Sose bántana engem, bezzeg én őt… – pityergett.

– Mi a baj, Amy? Nekem elmondhatod – telepedtem le a lépcsőre. Éreztem, ez nem félperces beszélgetés lesz.

– Sokszor azt érzem, nem vagyok jó anya, se jó feleség. Összecsapnak a fejem felett a hullámok. Kiállhatatlan és elviselhetetlen leszek. Rögtön robbanok. Igyekszem visszafogni magam, de néha nem megy. Nem tudom, meddig viseli ezt el Matt. Félek, hogy kiábrándul.

– Oh, kicsim. Bárcsak ott lennék veled!

Annyira szerettem volna megölelni.

– Azt hiszem, depressziós vagyok, képtelen vagyok uralkodni az indulataimon – folytatta. – Próbálok nem egy hárpia lenni, de néha elvetem a sulykot. Rettegek, hogy Mattnek elege lesz.

Azt, hogy depressziós lenne, kizártam, hiszen nála erősebb csajt nem ismertem. Akkor volt ilyen, ha érzelmileg sarokba szorult.

– Matt szerencsés fickó, és ezt ő is tudja. Beszéltél már neki a problémádról? – érdeklődtem aggodalmasan.

– Nem. Ki akarna egy nyavalygós asszonyt?

– Ha közben olyan szórakoztató, mint te, akkor nekem biztos kellenél – vigasztaltam, mire kuncogott. – Én aztán tudom, milyen, mikor hárpia vagy – cukkoltam. – Életem legveszélyesebb időszakai a te piros betűs napjaid voltak – adtam elő szörnyülködve.

Hallottam, hogy hangosan nevet, mire én is szélesen vigyorogtam.

– Mi a valódi baj, Amy? – kérdeztem higgadtan. – Nem vagy te az a fajta, aki összeroppan.

– Ezt hogy érted? Most mondtam el…

– Én a probléma forrására vagyok kíváncsi. Mi az, ami bánt, vagy hiányzik? Valaminek lennie kell, ha ennyire nem érzed jól magad a bőrödben. Te a jég hátán is megélsz.

– Azt hiszem, a négy fal – fújta ki a levegőt. – Attól, hogy úgy érzem, nem csinálok semmi fontosat, csak ülök itthon tétlenül. Hiányzik a pörgés, a munka.

– És ezért érzed magad rossz anyának? Jaj, Amy! Mondd el Mattnek, hogy szeretnél újra dolgozni. Biztos van valami megoldás.

– Nem értené meg – hallottam, hogy megint sír. – Mit fog gondolni?

– A bőgés nem old meg semmit, ezt ugye te is tudod? Ha jól értem, te meg sem próbáltad megértetni Matt-tel, mi a baj. Szeret téged és ismer is. Miért félsz? Nem értelek – ráztam a fejem.

– Nem akarok csalódást okozni – sóhajtott mélyet.

– Akkor okozol csalódást, ha mindennap arra megy haza, hogy tombol a felesége, és nem tudja, miért.

– Gondolod? – reménykedett.

– Én személy szerint megfojtanálak, ha a kiállhatatlanságoddal elviselhetetlenné tennéd a mindennapokat, majd kiderülne, hogy ez pusztán azért van, mert félsz kinyitni a szádat. Mellesleg ez nem vall rád.

– Olyan jó veled beszélni, Adam. Most minden olyan egyszerűnek tűnik.

– Mert az is. Tedd le szépen a telefont, és hívd fel a férjedet. Mondd meg neki, hogy szereted, és este beszélni akarsz vele. Állj elő egy kész tervvel. Ebben jó vagy, Matt pedig odavan érted. Biztos nem bánja majd, ha elkaphat néha-néha bent az irodában is – ugrattam.

– Hogy te milyen hülye vagy! – hüledezett. – De ezt az elkapás dolgot megtartom B tervnek – hallottam cinkos hangját, majd kis szünet után újra megszólalt. – Adam?

– Igen, Amy?

– Nem tudom, mondtam-e valaha, de annyira örülök, hogy vagy nekem – hálásan csengett a hangja.

– Én sem tudok elégszer hálát adni a sorsnak azért a sok bosszúságért, amit okoztál – húztam tovább. – Annyi borsot törtél az orrom alá, hogy már levegőt se kaptam.

– Ha-ha-ha! Nem hinném, hogy egyszer is az adósom maradtál volna.

– Nem is, kislány! Most szépen hívd fel Mattet! Beszélj vele! Tudod, a kommunikáció az esetek többségében megoldja a konfliktust. Aztán majd értesíts, mi lett a végkifejlet.

– Rendben és köszönöm – annyi melegség volt ebben a két szóban, hogy meghatódtam tőle.

– Puszilom a gyerekeket is – sóhajtottam, majd bontottam a vonalat.

Feltápászkodva már éppen mentem volna tovább a dolgomra, mikor újra csengett a telefon.

– Iiiigen? – kezdtem, mert meggyőződésem volt, hogy Amy felejtett el valamit.

– Adam, te vagy az? – ismertem fel Cat hangját. Azonnal a torkomban dobogott a szívem.

– Szia! – lágyultam el rögtön.

– Te ültél a telefonon ilyen sokáig? – háborgott.

– Igen, Amyvel beszéltem.

– Jaj, Adam, akkor majd biztos felhív és kioktat, hogyan kellene jó menyasszonyodként viselkednem? – esett nekem.

– Most miért vagy ilyen? Ő a húgom.

– Nekem meg a barátnőm. Szerintem nem kellene neki mindig panaszkodnod – vádaskodott.

– Nem szoktam neki panaszkodni – csattantam fel. Mégis mit képzel? – Tudod, mit! Elegem van ebből – öntötte el az agyamat a vér. – Azt hittem, talán értesz majd a jelekből vagy a szavakból. Cat, én sose mondtam olyat Amynek, amit neked ne mondtam volna, vagy ne lenne igaz. Nem szoktalak a hátad mögött kidumálni.

– Adam, én képtelen vagyok egy farmon besavanyodni. – Au, ez fájt! Mintha gyomorszájon vágott volna. Ezt pont most. Csak így?

– Cat, én nem kértem tőled ilyet soha! De szerinted milyen kapcsolat az olyan, ahol az egyik fél jó, ha havonta egy-két napra hazaugrik meglátogatni a másikat?

– Most te telefonon akarsz velem szakítani? – szinte a fülemnek fájó magaslatokba emelkedett a hangja.

– Nem, Cat. Én nem, de nekem az az érzésem, hogy te igen.

– Ezt nem itt és most fogjuk megbeszélni – a hangja közönyössé vált.

– Akkor mikor? Te sosem vagy itt, és mikor itt is vagy, rohansz tovább. Sosincs rám időd. Legalább lennél velem végre őszinte – bukott ki belőlem a hónapok óta emésztő gondolat.

– Rendben, Adam. Holnap odamegyek, és beszélünk. Most elégedett vagy?

– Mondd, jelentek én még neked valamit? – rogytam vissza a lépcsőre.

– Te is tudod, hogy igen, azért is olyan nehéz ez az egész – sóhajtott fel.

– Szakítani? – lepődtem meg.

– Olyan döntést hozni, ami mindkettőnknek a legjobb.

Hát ez nem hangzott túl meggyőzően.

– Holnap, mielőtt felszállok, hívlak, mikor érkezik a gépem.

– Rendben – fújtam ki a levegőt, majd egy kis szünet után hozzátettem: – Szeretlek, Cat.

– Én is téged – mondta, majd letette.

Hihetetlenül dühös lettem magamra. Miért kellett pont most a fejére borítani a bilit? Éreztem, hogy ezek után semmi jóra nem számíthatok. Felugrottam, majd kirohantam a házból. Kivágtam az ajtót, és hallottam, ahogy hangosan csattanva bevágódik mögöttem.

– Hé, mit ártott neked az az ajtó! – hallottam a bácsikám mérges hangját, de nem válaszoltam, csak futottam az istállóig. Nagy levegőt vettem, magányra vágytam, így kilovagoltam.

Reggel az istállóban dolgoztam, amikor Maggie néni jött ki hozzám közölni, hogy Cat gépe felszállt, holnap késő délután érkezik. Nem vagyok egészen biztos benne, hogy ezt a találkozást most annyira várom – hasított belém a kellemetlen érzés. Nem tudtam, mi lesz majd a beszélgetés végkimenetele, de egyvalamiben biztos voltam: minden jobb a bizonytalanságnál.

Az ebédnél idegesen nézegettem az órát, miközben türelmetlenül doboltam az asztal lapján, amikor megcsörrent a telefon. A gyomrom görcsbe rándult, valami nyomasztó érzés lett rajtam úrrá, azonnal felpattantam, a székem nagyot puffant a földön, ahogy hátradőlt, de nem törődve vele, két lépéssel a készülék mellett termettem.

– Jó napot kívánok! William Lewis vagyok – szólt a telefonba az ismeretlen hang. Kiábrándultan sóhajtottam. Egy újabb idióta, aki el akar adni valamit. – Catherine Newton hozzátartozójával szeretnék beszélni – folytatta.

Abban a pillanatban megfagyott bennem a vér.

– A vőlegénye vagyok, Adam Avens – feleltem kurtán, de a szívverésem egyre gyorsult.

– Én az amerikai konzulátus krízisközpontjának munkatársa vagyok. Rendelkezésre álló adatok alapján Miss Newton hivatalos bejelentett lakcíme megegyezik az önével, ezért hívom most önt. Sajnálom, Mr. Avens, de rossz hírt kell közölnöm. Miss Newton az American Airlines utaslistája alapján a New Yorkból Nashville-be tartó gépen tartózkodott, amikor az ma reggel nem sokkal a felszállást követően lezuhant.

Először nem is fogtam fel, mit mondott. Olyan valószerűtlennek tűnt az egész. Mikor eljutott az információ az agyamig, lassan elárasztotta a testem a félelem.

– Cat? – suttogtam gombóccal a torkomban.

– Sajnálattal kell tájékoztatnom, hogy nincsenek túlélők. Kérem önt, hogy mihamarabb vegye fel a kapcsolatot az American Airlines munkatársaival… – de innen már nem hallottam, mit mondott. Bambán meredtem magam elé, és semmit sem értettem, a kérdésekre, amikre már nem emlékszem, rövid tőmondatokban válaszoltam. Patakokban folyt a könnyem, amikor a telefonkagylót finoman visszahelyeztem. Maggie néni toporgott mellettem aggodalmas arccal, de képtelen voltam megszólalni.

Magyarázat nélkül kirohantam a házból… csak minél messzebb… zokogva menekültem bele a semmibe… mintha csak elfuthatnék a valóság elől… Ez nem velem történik… ez csak egy lidérces álom… nem akartam látni senkit, nem akartam beszélni senkivel. Nem tudtam a kérdésekre válaszolni, el akartam bújni. Olyan sötétség borult rám, amiből tudtam, sosem szabadulhatok. Olyan volt ez az egész, mintha a szívemet tépték volna ki a helyéről. Gyakorlatilag sokkos állapotba kerültem. Mi lesz velem, ha magamhoz térek ebből a kábulatból? Ennek szinte még a gondolatába is beleőrültem.

– Adam, szívem, mi történt? – hallottam Maggie néni hangját, amikor utolért, de képtelen voltam a szemébe nézni, így csak megtorpantam, de nem fordultam vissza, úgy közöltem vele:

– Meghalt. Lezuhant a gépe – nyögtem ki, és ahogy ezt így hangosan kimondtam, még valóságosabbá, még fájdalmasabbá vált. Igyekeztem levegőhöz jutni, de nem sikerült. Tovább rohantam, és hallottam még, ahogy Maggie néni a nevemet kiáltja, de én nem akartam beszélni senkivel. A pajtába menekültem, ahol felszakadt torkomból a hangos zokogás, az egyik gerendát püfölve adtam ki magamból minden indulatomat. Nem, nem, nem és nem! Azt az érzést soha nem fogom elfelejteni, amíg csak élek. Rettenetes, hosszan elnyúló, vonyító hang szakadt fel belőlem. Örökre belém vésődött az a pillanat. A nap hátralevő részéből csupán a felvillanó arcokra, a könnyekre és a tragikus hangulatra tudok visszaemlékezni. Majd estefelé a házba lépve a tévé képernyőjére meredtem.

Az amerikai tulajdonban lévő személyszállító héttagú legénysége és 287 utasa veszett oda a tragikus balesetbe. A gép röviddel a felszállás után zuhant le, és csapódott a földbe New York közelében. A helyszínre először megérkezett újságírók és fotósok döbbenetes látványról számoltak be. Hátborzongató felvételek láttak nyilvánosságot a reggel szerencsétlenül járt utasszállító maradványairól. Ez szörnyű veszteség a családoknak, mi az American Airlines-nál a hatóságokkal együttműködve azon dolgozunk, hogy megtaláljuk a tragédia okát – hallottam a szóvivő hangját.

Az okát? Mintha az változtatna bármin is. Catet már nem kaphatom vissza. Elvesztettem. Olyan őrültségnek és értelmetlennek tűnt a halála. Ezek után hogyan élhetek tovább? – csak ez zakatolt bennem. Ez csak egy rossz álom – hajtogattam. Fel fogok ébredni, ez nem a valóság. A valóság nem lehet ennyire igazságtalan. Érzelmileg megbénultam és kiüresedtem, napokig képtelen voltam megszólalni vagy gondolkodni. Naphosszat csak meredtem magam elé. Időnként feltört belőlem a keserűség, a földre rogyva rázta a testem a zokogás és a fájdalom, ami makacsul nem eresztett el. Az az igazság, hogy meg sem próbáltam erősnek mutatkozni, mert nem volt értelme. Az egész életemnek nem volt már semmi értelme. Próbáltam felejteni, megfeledkezni az elviselhetetlen kínról. Ilyenkor először a whiskysüveget emelgettem, de nem találtam vigaszt az italban sem. Törtem és zúztam az elhatalmasodó fájdalomtól. Bezárkóztam a szobánkba, nem voltam hajlandó kimenni.

Nem voltam képes részt venni a temetés szervezésében sem. Hogyan is lettem volna képes, mikor azt sem voltam hajlandó beismerni, hogy tényleg meghalt. Emberek jöttek-mentek a házban. Döntenem kellett volna a továbbiakat illetően, de engem ez rohadtul nem érdekelt. Haragudtam, dühös voltam, és ezt mindenkire kivetítettem. Egyszer csak azon kaptam magam, hogy a temetésről beszélgetek, és ez annyira abszurdnak hangzott. Bűntudat kezdett gyötörni, hogy ez az egész az én hibám, ha előző nap nem balhézok, akkor nem száll fel arra a nyomorult gépre. Én tehetek róla. Csakis én.

Teltek a napok, és Maggie néni közölte: nagyon jó sírhelyet találtak Cat számára. Dühös voltam, de elmentem a helyszínre, hogy megnézzem, mit értenek azon, hogy „nagyon jó”. Mikor megtaláltam a kiásott gödröt, elfogott az émelygés. A kétségbeeséstől és a mardosó bűntudattól kiborultam. Éreztem, hogy képtelen leszek végigcsinálni.

Vissza akartam vágni a sorsnak, csillapítani akartam a bosszúszomjam. Azt gondoltam, ha én is meghalok, véget vethetek a szenvedésnek. Pechemre azonban 24 órás felügyelet alatt tartott a családom.

– Cat nem akarná, hogy ilyen állapotban legyél – igyekezett lelket önteni belém Maggie néni, én azonban magasról tettem rá, mit gondolna erről Cat, hiszen itt hagyott, cserben hagyott. El sem búcsúzott.

A temetésből csak halvány emlékfoszlányaim maradtak, nem is voltam magamnál. Újra tízéves voltam, amikor elvesztettük a szüleinket. Újra az a fájdalom, az a koporsó. A ravatalozóban ülve felnéztem, és nagyon meglepődtem. Amyt láttam, ahogy tétován, könnyes arccal álldogál előttem. Reményvesztetten sétáltam oda hozzá, megöleltük egymást, és tudtam, hogy nem kell mondanom semmit, anélkül is tudja, milyen szomorú és elkeseredett vagyok. Szükségem volt rá, jobban mondva senki másra nem volt szükségem, csak rá. Tudtam, hogy ő megérti a fájdalmam, mert ő is szerette Catet, akárcsak én. Hálás voltam, hogy el tudott jönni, mert nélküle nem bírtam volna végigcsinálni. Szorosan fogta a kezem az elejétől a végéig, nem engedett el, én pedig kapaszkodtam belé, mintha ettől bármi is könnyebbé válhatott volna.

Nem bírtam elviselni a sok szánakozó arcot, úgy éreztem, belepusztulok én is. Minden ízében reszketett és remegett a testem minden porcikája, ennél kibírhatatlanabb élményben soha életemben nem volt még részem. Elviselhetetlenül nagy űr maradt utána a szívemben és a lelkemben. Igyekeztem kikapcsolni az agyam és minden érzékem, csak bambultam magam elé némán. Talán, ha nem vagyok magamnál, akkor nem is fáj annyira – gondoltam. Ahogy elkezdődött a szertartás, eluralkodott rajtam a pánik. Azon nyomban felszökkentem a helyemről, és az emberek meglepett pillantásai közepette elviharzottam a kijárat felé. A szabadba érve vadul kapkodtam levegő után, felfordult a gyomrom, és az egyik bokor tövében elhánytam magam. Pont úgy öntötte el a számat a keserűség, mint a lelkemet. Valaki lágy érintése pihent meg a vállamon. Képtelen voltam hátranézni, nem akartam tudni, ki áll mögöttem. Megalázottnak és meggyötörtnek éreztem magam. A szemem hosszan lehunytam, és vártam, hogy csituljon a feszítő érzés.

Máig nem tudtam elhinni, hogy tényleg itt hagyott minket. Próbáltam elfoglalni magam, hogy túléljem a nappalokat és az éjszakákat, de néha őrültként, máskor pedig szótlanul bolyongtam a farmon. A fényképalbumokat lapozgattam, és a képeit nézegettem. Nem tudtam elszakadni tőle, nem tudtam kitépni a szívemből és semmissé tenni az egészet. Bennem élt, ahogy én is benne éltem, hiszen megnyitottuk egymás előtt a szívünket. Nem akartam, hogy valaha is elhalványuljon az emléke. Görcsösen emlékezni akartam, milyen sokat kacagott, mennyi örömmel aranyozta be az életemet. És csak a szépre és jóra akartam emlékezni, a veszekedésekre nem. Rettegtem, hogy egy nap megfakul a képe, és a feledés homályába merül. Mi lesz, ha már az arcára sem emlékszem majd? – rettegtem. Egyvalami volt biztos a számomra: sosem forr be a halála okozta mély seb. Akármennyit vitáztunk is az utóbbi időben, mindig bíztam és hittem benne, hogy rendbe jönnek a dolgaink. Szenvedélyesen és fáradhatatlanul neki szenteltem az életemet, és ő könyörtelenül elvitte magával a sírba. Szerettem volna álmodni vele, érezni a jelenlétét, ha csak egy percre is, de nem tért vissza. Végleg elhagyott. Nekem pedig nem volt beleszólásom, tehetetlenül kellett tűrnöm és túlélnem.

Adam

Kilátástalanság

„Az egyetlen életed szemétdobján ülve elmélkedsz a múltadról, értékek után kutatva, kapirgálva. Ne csodáld, hogy kétségbeestél, hiszen alig találtál valamit! Barátocskám, nem a meghalás tényétől remegsz, inkább a leélt életedtől. Mindenkinek meg akartál felelni, meg is feleltél, éppen csak önmagadnak nem sikerült.”

(NAGY BANDÓ ANDRÁS)

Hónapokkal később sem lett ez könnyebb. Még gondolni sem tudtam arra, hogy szétszedjük vagy szétosztogassuk a holmijait. A szobánk érintetlen, háborítatlan maradt, inkább átköltöztem Amy régi szobájába. Most még semmiképp sem tudtam volna elviselni a felszámolással járó fájdalmat, ennek még a gondolata is rémisztő volt, nemhogy a látványa. Kínos rend és tisztaság uralkodott mindenütt. A szobát még mindig belengte az illata, habár már nem annyira intenzíven, mint mikor még élt. Semmi sem változott, de mégis valami más lett. Bennem is meghalt valami. Magával vitte egy részemet a sírba. Lefogytam, a hajam hosszúra nőtt, és nem törődtem vele, hogy a borostám is szinte szakállá változott. Az egyetlen barát, akit a hosszú hónapok alatt közel engedtem magamhoz, az a whiskysüveg volt. Most is itt ücsörögtem Cat sírjánál, és csak néztem nap mint nap a rideg sírkövet. Minden egyes centije bevésődött már az elmém legmélyére. Álmomban is csak ezt láttam.

– Nem csinálhatod ezt tovább – hallottam Amy aggodalmas hangját magam mögött.

Az őrzőm. Le sem kopott rólam azóta.

– Hogy kerülsz te ide? Nincs jobb dolgod, mint engem szekálni? – fújtattam.

– Nem, képzeld el, nincs – rogyott le mellém. – Több mint fél év telt el, Adam! Ideje összeszedned magad. Megrekedtél. Ideje továbblépni.

– Én nem akarom folytatni nélküle – sóhajtottam fel, és siklottam végig az ujjaimmal a nevén.

– Szedd össze magad, hallod! – simított végig a vállamon. – Keress új célt az életedben. Nem ücsöröghetsz itt életed végéig.

Dühített, hogy ő is csak papol nekem. Engem senki nem ért meg. Én már megtaláltam a boldogságom, a nőt, aki a jövőm lehetett volna, a nőt, akivel le akartam élni az életem.

– Kíváncsi vagyok, te hogy viselkedtél volna, ha annak idején Matt nem éli túl azt a lövöldözést – vágtam oda nyersen, bár éreztem, hogy ez övön aluli volt. Évekkel ezelőtt, mikor Matt ellen merényletet követtek el, hónapokig kómában feküdt, Amy totálisan kikészült. Azt hiszem, csak a fájdalom és a sértettség beszélt belőlem. Soha nem kívántam volna neki ilyet. Ahogy kimondtam, már meg is bántam az egészet. Fürkésző tekintetemmel kerestem az övét, és a reakcióját látva nagyon elszégyelltem magam.

– Sajnálom, Amy – karoltam át. – Nem akartalak bántani – vontam magamhoz.

– Semmi baj – szipogott könnyes szemmel. – De nem bírom tovább nézni, hogy szenvedsz. Ijesztő, ahogy kinézel, és ahogy viselkedsz. A szemeid élettelenek, sápadt vagy, olyan, mintha te sem élnél. Kérlek, Adam, legalább próbálj meg talpra állni. Én addig maradok, amíg ez nem sikerül.

– Ugye most csak hülyéskedsz? – toltam el magamtól. – Ezt nem teheted! Neked családod van.

– Igen, de van egy bátyám is, akit nagyon szeretek, és szüksége van rám.

– Nem fogom hagyni, hogy miattam háttérbe szorítsd a családod, főleg most nem, hogy minden rendben nálatok – ráztam a fejem.

– Akkor csipkedned kell magad, hogy önmagadra találj, mert én ezt már megbeszéltem Matt-tel – felelte elszántan.

– Ez zsarolás – ugrottam fel haragosan. – Miért nem hagytok nekem békét?

– Mert szeretünk, Adam. Rettenetesen aggódom érted!

– Akkor teszek róla, hogy békén hagyjatok. – Elég volt nekem a saját nyomorom, azt már nem viseltem volna el, ha Amy is tönkreteszi az életét miattam.

– Mire készülsz? – szaladt utánam. – Ismerlek – kiáltotta, ahogy elém állt –, valami őrültséget tervezel.

– Semmi közöd hozzá. Ez az én életem, és ideje valamit kezdenem vele. Te mondtad.

– Adam, kérlek! Józan döntéseket kell hoznod, nem hirtelen felindulásból fejjel a falnak szaladni. Hallod?

– Már döntöttem – rántottam meg a vállam közönyösen.

– Mit akarsz csinálni?

– Nemrég itthon volt Chuck, és győzködött, hogy tartsak vele. Hiányzik pár ember az alakulatból.

– Neked elment az eszed! – visította. – Újra akarod kezdeni? Maggie néni belepusztul! Nem teheted ezt vele, nem bírja ki megint. Évekkel ezelőtt kiszálltál. Leszereltél. Vége.

– Ezek szerint mégsem. Emberhiány van, bármikor visszamehetek – vágtam az arcába, mire szorosan átölelt.

– Szeretlek, fontos vagy nekem, kérlek, ne csináld! – éreztem a kétségbeesését.

– Szükségem van erre. Érts meg! Lehet, a bajtársak közt újra rálelek önmagamra. Most azt sem tudom, ki is vagyok valójában.

– Egyszer már majdnem belehaltál. Ezért akarsz visszamenni, nem igaz? – kerekedtek ki a szemei. – Meg akarsz halni! – a tekintete rémületről árulkodott.

– Örülnöd kellene! Közelebb leszek San Franciscóhoz, jelenleg Fort Braggben állomásoznak.

– Örülni? Minek, hogy élő céltábla leszel megint? Nem, Adam, ezt nem fogom hagyni.

– Még szerencse, hogy nem te mondod meg, mit csináljak. Nem értelek. Azt akartad, hogy csináljak valamit. Most meg, hogy megfogadom a tanácsod, az sem jó?

– Ha elveszítelek, azt nem élem túl – bőgte el magát, miközben szorosan fogva tartott, de én már döntöttem.

Hazaérve azonnal hívtam a haverom, hogy mi lenne a menete, hogy visszakerüljek a gépezetbe. Nagyon elszántan vetettem magam bele a témába, ami meglepő módon ideig-óráig el is terelte a gondolataimat. Folyt körülöttem a siránkozás, hol Maggie néni, hol Amy hullatta a könnyeit, mintha halálos beteg lettem volna. Tisztára az agyamra mentek. Hosszas küzdelem vette kezdetét, de én eltántoríthatatlanul tartottam magam a döntésemhez.

Az indulásom előtti napon éppen az istállókat jártam körbe, amikor az addig bölcsen hallgató Jonathan bácsi lépett mögém. Ha most ő is kezdi, az már túl sok lesz.

– Én megértelek. Tudom, miért kell elmenned – meglepett, de nem fordultam felé, megfeszültek az izmok a testemben. – Itt nem tudsz felejteni, újrakezdeni – sóhajtott fel. – Részemről csak egyvalamit mondanék: kívánom, hogy leld meg a lelki békéd, találj megnyugvást! De Adam! – hangzott a határozott, erős hangja, ami arra kényszerített, hogy szembeforduljak vele. – Ha kinyíratod magad, édes fiam, szétrúgom a hátsód. Isten engem úgy segéljen! – fenyített.

Hosszú idő után most mosolyodtam el először. Hátba veregetett, és ezekkel a szavakkal engedett utamra. Örültem, hogy magam mögött hagyhatom az emlékeimnek egy jelentős részét. Azt gondoltam, elzárhatom az érzelmeim, és olyan mélyre áshatom, amilyen mélyre csak lehet. Egy érzelemmentes robottá váltam.

A beilleszkedés azonban nem ment olyan könnyen, mint képzeltem. Tudtam, hogy nehezen alakul ki egy-egy újonc iránt a bizalom, és hogy bizonyítani, dolgozni kell az elismerésért, de én magamat nem tekintettem teljesen újnak. Az érettségi után a nénikémék szerették volna, ha tisztességes állásom is lesz, így a katonai főiskolán kötöttem ki. Kicsinek nehezen kezelhető gyerek voltam, és a bácsikám úgy látta jónak, ha szigorú fegyelmet tanulok. Nem szerette volna, ha elkanászodom, mindig ezt mondogatta.

A visszatérésem után tulajdonképpen hamar megtaláltam a helyem. Nem volt apelláta, szigorú napirend szerint éltünk. Itt minden olyan kiszámítható volt, és nekem pont erre volt szükségem. Megdöbbenve tapasztaltam, hogy milyen sokan cserélődtek le. Vagy mert kiszálltak, esetleg kiszállni kényszerültek, és olyan is akadt köztük, aki kötelességteljesítés közben meghalt. Annak idején én is csaknem halálos sérülést szenvedtem, amikor az egyik bevetésünkön felrobbant a bunkerünk. Akkor szálltam ki, mert tudatosodott bennem, milyen vékony hajszál választja el az életet a haláltól. Most mégis újra itt voltam, de legalább nem volt időm sajnálni magam.

A Fort Braggben található kiképzőbázisunk közelében egy egész városkát építettek fel számunkra, ahol az utcai és az épületen belüli harcászatot gyakorolhattuk. Ugyancsak itt rendelkezésünkre állt több repülőgéptípus, az esetleges beavatkozások gyakorlására. Szinte a nulláról kellett kezdenem. Kezdetben riasztó zűrzavar uralkodott. Az újoncok többsége tele volt lelkesedéssel és nagyképűséggel, de fogalmuk sem volt róla, mi is az a háború. Még felsorakoztatni sem lehetett őket rendesen. Fegyelemnek nyoma sem volt; ha valakinek nem tetszett a parancs, kilépett a sorból, és heves veszekedésbe kezdett a felettesével.

A kiképzést egy tagbaszakadt, jó kiállású hadnagy vezette, erélyes testtartásáról, jól vasalt egyenruhájáról senki nem nézte volna kiképzőtisztnek. A régi alakulatom vezetője biztos akart lenni a dolgában, nem választott be akárkit a csapatába. Habár engem ismertek, megingott bennem a bizalmuk. Nem vetett rám jó fényt, hogy annak idején feladtam és kiszálltam. Így újra kellett építenem a bizalmat is.

A kiképzést teljesen az alapoktól kezdték el, és a végén már a kombinált deszantműveletekben való részvételt is megismertük.

Minden reggel korán kellett kelni, reggeli előtt futás, erőnléti gyakorlat. Ez nekem nem igazán jelentett gondot, hiszen a farmon már megszoktam a hajnali munkát. A délelőtt általában elméleti foglalkozásokkal telt. Ezek többnyire lekötötték a figyelmem, így nem értem rá agyalni. Ebéd után általában mindenféle edzéseket tartottunk: futást, fegyverismeretet és -használatot. Gyakoroltuk a mozgó járműből való kiugrást, beugrást, kiugrás utáni lövészetet, meg mindenféle különleges helyzetet. Erre a részre nagy hangsúlyt fektettek, hiszen legtöbbször a másodpercek töredéke alatt dőlt el: élünk, vagy meghalunk. Egyetlen hiba, és kész, vége.

Heteken keresztül tartott a napi 14-16 órás gyakorlatozás, amelyet joggal nevezhetünk eszelős szívatásnak. Mesteri szinten sajátítottuk el az ejtőernyős ugrásokat, mélytengeri merüléseket, lőfegyver, robbanóanyag, szúró-vágóeszközök használatát. Sosem mutattam fájdalmat vagy kínt, tettem, amit mondtak, ami sokszor erőmön felülinek tűnt, de én csak hálás voltam érte, mert nem hagyott időt az érzelmeimnek és a gondolataimnak utat törni. Már másfél éve éltem itt, mikor elérkezett a várva várt pillanat. Egy fontos bevetéshez válogatták a legjobbakat, így érezhetően felpörögtek az események. Nyilvánvaló volt, hogy csak néhány nap maradt a felkészülésre, így kizárólag azt gyakoroltuk már, amire a leginkább szükségünk lehetett: hogyan álcázzuk magunkat, hogyan küzdjük le a nyílt terepet, mit csináljunk az őrszolgálatban, hogyan építsünk mellvédet. Mindenki feszülten várta, mi következik.

Az egyik nap hívattak. A régi parancsnokom szobájába érve szalutáltam neki.

– Pihenj, katona – közölte hanyagul, rám sem nézve. Norman Stantonról terjedtek el a legijesztőbb híresztelések. Vasfegyelemmel tartotta kordában az embereit, ami, valljuk be, igencsak érthető volt ekkora felelősség terhe alatt. Aki egyszer hibázott: repült. Nem kapott újabb esélyt, ezért nem is reménykedtem, hogy valaha visszakerülhetek a csapatába. Oda csak a legjobbakat válogatták be.

Az asztala előtt állt oldalt, bőven ötven felett járhatott, de még mindig kemény legénynek látszott, vörösesszőke haja volt és széles válla. Tanácstalanul, összevont szemöldökkel méregette az asztalon fekvő térképet. Volt valami mélyen megindító az ábrázatában, valami tiszteletet követelő a megjelenésében. Olyan ember arca volt, aki gyilkolni is, meghalni is bármikor kész a hazájáért. Nem csoda, hogy a frissen idekerülők összecsinálták magukat tőle. Mégis, meg nem tudtam volna mondani, miért, de ritkán találkoztam olyan emberrel, akit az első pillantásra ennyire megkedveltem volna.

– Figyeltem magát ez elmúlt hónapokban, Avens – kezdte, a tekintetét mélyen az enyémbe fúrva –, de hogy őszinte legyek, bizonytalan vagyok magát illetően. Általában első ránézésre megmondom, hogy valaki kell nekem, vagy megy a levesbe, de maga… – merengett el a gondolataiban. – A kiképzéseken bőven felülteljesített, az osztag legjobbja, de úgy érzem, valami nem stimmel magával. Valami zavar, de még nem tudom, mi az – kopogott egy pálcával az asztalon. – Sosem kaptam rendbontáson, verekedésen vagy kihágáson. Sosem lazított, sosem keresett kifogást vagy kibúvót. Tette a dolgát, mint egy előre programozott robot. Maga túl tökéletes, de olyan nem létezik. Szeretem ismerni az embereim gyenge pontját, hogy felkészülhessek, de a magáét nem látom – lépett közvetlenül elém. Acélos tekintetével akart rám ijeszteni, de engem már nem lehetett pusztán egy pillantással sarokba szorítani.

– Na, látja, pontosan erről beszélek. Más becsinálna a gatyájába, ha így néznék rá, de magának a szeme se rebben. Figyeljen rám, katona. Sokat töprengtem magán, és a jóisten se tudja, miért, de megkedveltem. Kap tőlem még egy esélyt – hitetlenkedve vontam fel a szemöldököm. Ezt biztos nekem mondta? – Nahát, mégis vannak érzelmei, ezt örömmel tapasztalom. Készüljön! Velünk jön!

Szalutáltam, majd az ajtó felé vettem az irányt, de még utánam szólt.

– Ja és Avens! Ne okozzon nekem csalódást! – a hangja parancsoló és szigorú volt.

– Igenis, uram! – feleltem hasonló hanghordozással, majd sietve távoztam, és szedtem össze a legfontosabb cuccaimat. Örültem, hogy a hónapok óta tartó megfeszített munka mégis meghozta a gyümölcsét. Részt vehettem az első éles bevetésemen. Most jött el az én időm. Tényleg jó volt itt nekem. Senki nem nyaggatott vagy emlékeztetett Cat halálára, aminek a legfőbb oka az volt, hogy senkinek nem beszéltem róla. Szépen lassan sikerült Catet pár órára a háttérbe szorítani, hogy aztán éjszakánkét újra rám törjön és zaklasson, mint egy kísértet. Azt gondoltam, hogy idővel enyhül majd a fájdalom, múlik a bűntudat, de nem. Hiába telt el a halála óta sok idő, ugyanazt az ürességet és reménytelenséget éreztem, mint mikor elment. Talán ez itt az én sorsom, és nem pedig családot alapítva egy farmon élni boldogan. Itt a helyem, most már ez a családom.

Chloe

Az életet csak élem, de nem élvezem

„Meglepődnél, hogy mi történne, ha félretennéd a félelmet, végre elengednéd az elvárásaidat, és csak hagynád, hogy megkapd azt, ami boldoggá tesz. Egy percig sem aggódni, csak élvezni azt, amit az élet a lábaid elé rakott – jutalomként hozta, mert el merted engedni a régit, mit sem törődve azzal, lesz-e vajon folytatás.”

(ORAVECZ NÓRA)

Átkozott nap! Hogy mi késztetett reggel arra, hogy felkeljek… Éltem már meg szörnyűségesebbet is, de most kimerültem, fáradt voltam, és szörnyen elesettnek éreztem magam. Rám törtek a kínzó emlékek, ki szerettem volna zökkenteni magam, de a kísérleteim folyamatosan kudarcba fulladtak. Elegem volt, hogy lépten-nyomon a hibáim jöttek velem szembe, ezzel nem engedve a felejtést. Ha már éppen sikerült volna megvetnem a lábam, valaki biztos újra kirúgta alólam. A környezetem nagyokos módjára állandóan csak kioktatott, meg akarta mondani, mit, hogyan csináljak, hogyan kellene viselkednem. Mintha az ember egy szív nélküli gépezet lenne, és csak úgy ki lehetne kapcsolni az érzelmeket… de nekem ez nem ment. Sajnos nem voltak meg bennem azok a beépített „on” és „off” gombok, hogy úgy váltogassam, ahogy nekem tetszik. Pedig szívesen kikapcsoltam volna őket, akár örökre is, hogy ne járja át a testem és a lelkem a fájdalom és a félelem. Olyan volt ez, mint egy nyomasztó rémálom, csak akadt egy nagy különbség, hogy egy kellemetlen álom okoz ugyan rémisztő és fojtogató érzést, de ettől megszabadulunk, ha felébredünk. Én viszont már évek óta ébren voltam.

Ironikus módon pszichiáterként praktizáltam, de az egyik legsúlyosabb eset mind közül én magam voltam. Erre mondják, azt hiszem, hogy a suszternak mindig lyukas a cipője és a kőművesnek sosincs befejezve a háza. Velem sem volt ez másként. Külső szemlélőként gyakran adtam tanácsot önmagamnak, de ez legtöbbször csak az elméleti síkig jutott. A „mi lenne, ha” állapotában elakadtam. A legrosszabb páciens voltam, be kell ismernem.

A szakmámból eredendően tudtam, hogy nem cselekszem helyesen, hogy tovább kellene lépnem, de egy bizonyos ponton megrekedtem. Pszichiáterként a terápiákon mindig hangoztattam a pácienseimnek: a szeretet a lehető legjobb terápia. Az embernek szüksége van arra, hogy fontosnak érezze magát. Érezze, hogy szeretik. Ez az egyik legalapvetőbb emberi igény. Ha valakivel nem törődnek, annak az élete hanyatlásnak indul. Ha nem érzi, hogy fontos valakinek – legalább egyvalakinek –, akkor az egész élete jelentéktelenné válik. Igen ám, de a saját bőrömön tapasztaltam, néha ez sem elegendő. Nekem itt voltak a szüleim, ők szerettek, védelmeztek a maguk módján, még ha időnként nem is a legkíméletesebb módszereket alkalmazták. Az apám nem feltétlenül választotta a legfinomabb eszközöket a gyermeknevelésben, de állította, hogy mindig mindent csakis a mi érdekünkben tett. A támogatás szó az ő olvasatában új értelmet nyert. Támogatott, ha abba az irányba haladtam, amerre ő akarta. Gyerekük lévén szerettek, de mégsem éreztem, hogy ez elég lenne. A velem történtek után nem hittem, hogy valaha is talpra tudnék állni, ezért a gyógykezelésem idejére felfüggesztettem a tevékenységemet, és egyelőre nem folytattam tovább. Hogyan adhatnék én bárkinek tanácsot, ha én magam nem találom a megoldást a saját nyomoromra?

Nem segített a környezetem hozzáállása sem. A családi barátok és távolabbi ismerősök mind-mind osztogatták a bölcs tanácsokat. „Csukd be azt az ajtót, és nyisd ki a másikat.” „Lépj rajta túl, engedd el!” Oh, mintha ez olyan egyszerű lenne. Felbosszantott, mikor a teljes történetet, előzményeket nem ismerve ítélkeztek felettem. A teljes históriámat pedig szégyelltem megosztani bárkivel is. Nehéz ráébredni, hogy hibáztál. Uram Isten, de még mekkorát! Ennek okán mindenkitől eltávolodtam. Dühös lettem, mert úgy éreztem, nincs igazuk, de védekezni már gyenge voltam és erőtlen. Talán azért van ez így, mert mióta csak az eszemet tudom, mindenki ezt csinálta velem: ítélkezett, utasított, irányított, bírált, szankcionált. Hát kapja be mindenki! Tojok a véleményükre. Rég volt már az, hogy mindig és mindenkinek meg akartam felelni. Jól belegondolva, pontosan ez okozta a vesztem.

Ha a dolgok sokszor nem úgy alakultak, ahogy terveztem, marcangolt a bűntudat, hogy hiába tettem meg mindent. Elhittem, hogy minden az én hibám, mert valamit rosszul csináltam, biztos valamit elrontottam. Josh, a volt férjem mesterien űzte, hogyan csináljon belőlem bűnbakot, míg végül elhitette velem, hogy rossz ember vagyok. Most pedig, hogy ő már nincs, önmagamra kellett volna találnom, de nem ment. Olyan szinten a földbe döngölt, hogy évekkel később sem sikerült újra talpra állni, de nem okolhattam ezért mást, csak saját magamat. Én voltam a hibás, mert az élet minden területén szerettem volna helytállni: jó háziasszony, jó feleség, jó munkaerő, jó barát akartam lenni. Olyan nagyon vágytam a tökéletességre, és nem vettem észre, hogy olyan sosem létezett.

Ha nem sikerült a tökéletes burkot létrehozni magam körül, úgy éreztem, hogy az egész életem kicsúszott az irányításom alól. Amikor fejvesztve kapkodtam a kormány után, már késő volt. Irányíthatatlanul hánykolódtam, csapódtam jobbra-balra, míg végül teljesen összetörve, megalázva megsemmisültem. Volt pillanat, mikor meg akartam halni, csakhogy ott van az a fránya túlélési ösztön, ami mégsem engedte feladni. Fárasztó, idegtépő feladat volt ez. A késztetés, hogy sehol nem akarok kudarcot vallani, és az érzés, hogy valami mégsem sikerül, hiába próbálkozom szinte erőmön felül, elviselhetetlenné vált. Jöttek a hullámok egymást követve, és bár görcsösen igyekeztem a felszínen maradni, újra és újra a víz alá kerültem. Fuldokolva, pánikolva kapkodtam a levegő után, míg végül feladtam. Süllyedni kezdtem és nem volt kapaszkodó. Elvesztem, és már nem láttam a kiutat. Nem harcoltam többé. Olyan volt ez, mint tényleg vízbe fulladni. Teret engedtem a tüdőmbe tóduló, fojtogató víznek. A hangok és a zajok alig jutottak el hozzám, mintha egy üvegbúrát borítottak volna rám. Felfalt a mélység.

Josh remekül keverte a lapokat, elérte, hogy eluralkodjon rajtam a „biztos vagyok benne, hogy meghalok” érzés, nem annyira testben, mint inkább lélekben. Elsötétült körülöttem a világ. Kizárt magából, pontosabban, a volt férjem tett róla, hogy kirekesztett legyek. A semmiben vegetálás, fuldoklás, légszomj, remegés, halálfélelem uralkodott rajtam, mert megfosztott az életemtől. Három éve szabadultam meg tőle, de a mai napig nem tettem túl magam rajta.

Az újrakezdés útjában állt egy súlyos trauma, amit én magam sem voltam képes feldolgozni. Mielőtt azonban a válás után egy évvel minden végleg véget ért volna, történt valami. Az apám lépett a tettek mezejére. Nem tudta elviselni, hogy élete főműve romokban heverjen.

– Chloe, jössz már? Rád várok! – üvöltötte.

Akkoriban teljesen magam alatt voltam, és bezárkóztam a saját kis világomba. A szüleim érezték ezt, és új célt szerettek volna adni az életemnek. Éppen ezért kényszerítettek, hogy újra munkába álljak.

– Igen, de beszéljük ezt meg újra – kérleltem apámat. – Kimerült vagyok újrakezdeni.

– Talpra kell állnod végre! Nem fogom tovább nézni, ahogy a szobádba zárkózva éled le az életed. Már egy éve vegetálsz. Elég volt! Dolgozni fogsz! Ez majd visszaadja az elvesztett életkedved.

– Apa, kérlek – könyörögtem, mert rettegtem, hogy újra emberek szemébe kelljen néznem, találkoznom kelljen velük. Jó volt nekem a szobám csendje és békéje.

– Chloe! Elfogadtam, hogy nem egy nagy cégnél akarsz dolgozni, de megállapodtunk. Az élet nem áll meg. Össze kell szedned magad, értsd meg! Gyere! – intett felém. – Megnézzük az új rendelődet – erősködött rendületlenül.

A szükséges gyógykezeléseken már túl voltam. Így a lelkem mélyén tudtam, hogy az apámnak igaza van. A pszichiáterem is, akivel egyébként már korábban is együtt dolgoztunk, mert kölcsönösen segítettük egymást, hogy túléljük mások bajait is, az újra munkába állást javasolta: „Minden pszichológusnak és pszichiáternek vannak és voltak rossz időszakai, nehézségei, akár öngyilkos gondolatai is. Sőt! Csak akkor tud kellő empátiával másokat kezelni, ha vannak saját élményei is, ha kellőképpen érzékeny, máskülönben menjen inkább mérnöknek, ott minden kiszámítható. Az emberi lélek esetében viszont nem. Most leszel igazán profi!” – biztatott.

Apámnak meg egyébként sem lehetett ellentmondani. Emlékszem, gyerekkoromban számtalanszor előfordult, hogy reggel át kellett öltöznöm, mert apának nem tetszett az a ruha, amit felvettem, vagy a kibontott hajamat kellett copfba fognom, mert apa úgy akarta. Mindent ellenőrzött, és ha nem találta megfelelőnek, újra és újra megcsináltatta, akár a mosogatást, akár a leckeírást. Ő döntött el mindent, keményen, katonásan, és senki nem mondhatott neki nemet. A parancs az parancs. Sokszor merengtem rajta, hogy mennyire bánthatja, hogy nem született fia, akit katonának szánhatott volna. A nővérem sikeresen meglógott, de nekem ez a zátonyra futott házasságom miatt nem jött össze.

Ez már két évvel ezelőtt volt, én pedig, munka ide vagy oda, azóta sem tudtam teljesen egyenesbe jönni, de mindennek ellenére most hálás vagyok az apámnak, hogy akkor olyan kemény volt, mert bár két évvel ezelőtt gyűlöltem őt ezért az erőszakos megmozdulásért, most a rengeteg eredményes terápiára gondolva végtelen hálát éreztem iránta. Megtette értem ezt a számára sem könnyű lépést, és ezzel elérte, hogy elkezdjek kimászni a sötét és mély gödörből. A munka segített, elterelte a gondolataimat, így egyre messzebb került a fájdalmas emlék. Mára, ha nem is teljes mértékben, de rendbe jöttem. Voltak céljaim, terveim, jövőm, de csak a munkában. Sikeres voltam, hiszen minden időmet ennek szenteltem. Rengeteg embernek segítettem keresztüljutni az őket nyomasztó problémákon. Nem létezett számomra más, csak a munka, csak a pácienseim. Igyekeztem közelebb kerülni azokhoz, akik hasonló gondokkal küszködtek, mint én, de magammal továbbra sem tudtam mit kezdeni. A seb nem akart gyógyulni. Mindig történt valami, ami újra és újra feltépte a már gyógyulófélben lévő heget.

Aztán, pár hete elhatározásra jutottam. Untam ezt az ördögi kört. Ki akartam törni.

– Szívem, jól vagy? – kérdezte az örökké aggodalmaskodó anyám. Az ebédlőasztalnál ücsörögve merengtem: hogyan tovább.

– Igen, mama, jól vagyok, csak elgondolkodtam.

– Észrevettem, hogy nem itt jársz.

Leült mellém és kérdőn fürkészte az arcomat. Egy hajtincset simított ki a szemem elől.

– Baj van? – nyugtalankodott.

– Volt tegnap nálam egy fiatal lány – kezdtem nagyot nyelve. – Öngyilkos akart lenni, ezért hozták el hozzám a szülei. Annyira reményvesztett és élettelen volt, mint egy zombi. Semmi fény nem volt a szemében. Mondd, én is ilyen vagyok? – néztem rá kétségbeesetten.

– Inkább csak voltál. Már látjuk, mennyire élvezed a munkád, ez örömmel és bizakodással tölt el bennünket.

Fájdalmas sóhajt szakadt ki belőlem.

– Jenny hívott, hogy pár nap múlva szülinapi partija lesz – közöltem kurtán.

– Remélem, elmész – kapta fel a fejét.

– Igen, el. Nem hagyhatom cserben – de nem lelkesedtem az ötletért.

Jenny volt az egyik nagy újrakezdés az életemben. Akkor lettünk jó barátságban, amikor az új rendelőben kezdtem praktizálni. Ő is az épületben dolgozott, és valamiért kinézett magának, aztán mivel jó hallgatóságnak bizonyultam, ő pedig szeretett sokat beszélni, jó barátnők lettünk, de máig nem meséltem neki a múltamról.

– Mama?

– Hmm?

– Gondolkodtam. Azt hiszem, ideje elköltöznöm – böktem ki.

– Mi? Miért? – rökönyödött meg.

– Mert amíg itt lakom, és mindennap istápoljátok a lelkem, betegnek érzem magam, így sosem leszek képes rátalálni önmagamra – bukott ki belőlem.

– Szeretünk és aggódunk érted.

– Tudom. Ahogy azt is tudom, milyen nehéz lehetett ez nektek. Több mint három év telt el, és én még most sem érzem magam a réginek. Erőt kell találnom magamban, de ez csak akkor megy, ha nem álltok mögöttem minden pillanatban, hogy megoldjátok helyettem a felmerülő gondjaimat. Élni szeretnék, élni akarok végre! El akarom tépni azt a láncot, amivel Josh a szenvedéshez és a kínhoz kötött. Szeretnék boldog lenni. – Anélkül, hogy észrevettem volna, patakokban kezdtek folyni a könnyeim. Kétségbeesetten hinni akartam, hogy van még boldog jövőm. Muszáj volt hinnem ebben, mert féltem, belerokkanok. Nem bírtam már tovább.

– Legalább várjuk meg, amíg az apád hazatér. Beszéljük ezt meg vele is.

– Nem, mama. Nem adom meg az esélyt, hogy lebeszéljetek.

Ebben most hajthatatlan voltam. Addig kellett lépnem, amíg az apám távol volt.

– Van köze ahhoz a fiúhoz, Markhoz? – rémült meg.

– Semmi. Honnan veszed ezt? – lepődtem meg. Döbbent csend telepedett ránk.

Az én életemben pasi? Ezt ő sem gondolhatja komolyan.

– Látványosan sokat legyeskedik körülötted – folytatta.

– Mama, nagy dolognak kell ahhoz történnie, hogy én még egyszer férfit engedjek az életembe. Nincs az a pasi, aki képes lenne feledtetni a borzalmakat. Mark Jenny bátyja. Ennyi. Nem jelent nekem semmit.

– Nem adhatod fel! Nem vághatod be minden férfi előtt az ajtót – a hangja szomorúan, lemondóan csengett. Fájdalmasan felkacagtam.

– Ki sem nyitom, így nem kell bevágnom – ironizáltam.

– Drága kislányom, te nem tudod, milyen érzés ez egy anyának. Látni, hogy a gyereke boldogtalan és szenved. Tehetetlenül nézni, ahogy vergődik.

– Én jól vagyok. Komolyan. Csak idő kérdése… – de tudtam, ez csak üres ígéret.

Mégis, tenni akartam végre valamit magamért, ezért önálló, új életet kezdtem annyi év szenvedés után. Nem beszéltem arról senkinek, és hangosan sem mertem kimondani soha, mennyire rettegtem egyedül az új lakásomban, de egyszerűen muszáj volt legyőznöm a félelmeim. Az első hetekben minden idegen hangra összerezzentem, összekuporodva magamban reszketve igyekeztem megnyugodni. Sokszor rémálomból riadtam föl, és bevallom, akadt pillanat, mikor a takaróm a fejemre rántva, remegve vártam a reggelt, de elhatároztam: nem adom fel! Nem győzhet le! Aztán szépen lassan, pár hét alatt kiengedtem, és végre kezdtem magam otthon érezni a lakásban. Elhatároztam, lesz, ami lesz, én újra nekifutok az élet megpróbáltatásainak.

Amikor már elfeledkeztem volna az engem nyomasztó gondokról, az utcán sétálgatva az egyik üzlet előtt megpillantottam egy szerelmesen egymásba gabalyodott párocskát. Olyan hevesen tapadtak egymás ajkaira, hogy megtorpantam, mert megrohantak az emlékek. Le sem tudtam venni róluk a szemem. Minden félelmem ellenére vágytam a helyükben lenni, az érzésre, ahogy elvesznek a másikban. Azt hittem, hogy a seb, amit kaptam, már kioltott bennem minden ilyesfajta érzést, de a lelkem vágyott rá. Szerettem volna egy különleges kapcsot, egy igaz szerelmet, de már nem hittem abban, hogy létezik mindent elsöprő, mindent felperzselő érzelem, mert az csak a romantikus könyvek és filmek álomvilága, nem a való élet. Ahogy elgondolkodva bámultam a szerelmeseket, hirtelen bevillant egy emlékkép, és egyszeriben már nem irigyeltem, hanem sajnáltam őket. Szerencsétlenek. Még nem tudják, mi vár rájuk. Lelki szemeim előtt láttam, ahogy hónapokkal később összetört álmokkal, kiábrándultan, értetlenül merednek egymásra, vajon hol romolhatott el minden. Sokszor hallottam apámtól gyermekkoromban, amikor valami nem sikerült: „senki nem mondta, hogy az élet igazságos”. Ja, csak azt felejtette el hozzátenni, hogy tele lesz kínnal és fájdalommal. Ma már sokkal reálisabban láttam a helyzetet.

Magamhoz térve a révületemből megszaporáztam a lépteim. Eszembe jutott a nap, amikor hozzámentem Joshhoz. Leírhatatlanul boldog voltam, hittem a tündérmesékben. Tele voltam reményekkel, örültem, hogy megtaláltam az igazit. Az első szerelem tisztább, mint bármi más a világon. Elhittem minden szavát, hittem, hogy örökre együtt leszünk. Szerettem őt… az igazit. Különös érzés áradt szét a testemben, mintha egész életemben csakis rá vártam volna. Rajongtam érte. Ott állt, mosolygott, és közben ellopta a szívemet… majd könyörtelenül össze is törte azt.

Amikor megismertem, a vágyaim annyira erősek voltak, hogy felülmúltak minden képzeletet. Megszűnt a realitás, csak az ösztönök és az érzékiség dominált. Nem láttam a fától az erdőt. Nem vettem észre, milyen is ő valójában. Ma már, visszatekintve, egy kislány gyerekes ábrándozását látom, aki hinni akarta: eljött a herceg fehér lovon. Mire felébredtem, nem maradt már más, csak a pánik. Az emléktől megborzongott a testem, mert a lelkem mélyén tudtam, nem bírnám ki újra, ha csalódnék. Ez volt a legnagyobb félelmem. Éppen ezért, habár látszólag rendbe is jöttem, tudtam, sosem leszek képes egy férfit sem közel engedni magamhoz. Soha nem engedem, hogy még egyszer vakon a vágyaim irányítsanak. Nem lesz az a férfi! Soha!

Az apám hazatérése sem olyan volt, mint amilyenre számítottam. Titkon reméltem, végül örülni fog, és büszke lesz rám, hogy végre a saját lábamra akarok állni. Ehelyett azonban kikelt magából, hogy a tudta nélkül – de legfőképpen a beleegyezése nélkül – elköltöztem. Nehezen, de sikerült meggyőznöm, hogy mindenkinek – legfőképpen nekem – ez a legjobb megoldás. Tudtam, hogy aggódik értem, de nem élhettem le az életem hátralevő részét egy burokban.

Éppen ezért következő lépésként elmentem Jenny szülinapi partijára is, ami nem úgy alakult, ahogy terveztem. Hiába próbáltam kiengedni, jól érezni magam, volt valami, ami nem engedte, hogy önmagam legyek. Fura módon paranoiás lettem. A lelkem mélyén tudtam, nincs mitől félnem, de valahogy mégis nyugtalan és feszült voltam. Az elmúlt években szinte rettegtem attól, hogy nyilvános helyekre menjek, átlépve az otthonom biztonságot jelentő kapuját, de csak most döbbentem rá, hogy nagyobb a gond velem, mint azt hittem. Kétségbe ejtett a gondolat, mennyi csatát kell még megvívnom önmagammal, mire újra a régi leszek, de úgy hittem, jó úton haladok, mert már felismertem, és szembe merek szállni a problémáimmal.

– Unalmas a buli – lépett mellém Jenny –, vagy csak elgondolkodtál? – kérdezte kissé szemrehányóan.

– Ne haragudj! Azt hiszem, kicsit elkalandoztam. – Bólintott, majd mellém telepedett a lépcső korlátjának dőlve.

– A bátyám odavan érted – bökött a fiú felé, aki le sem vette rólam a szemét egész este.

Áh, csak ezt ne! Kerítőt játszik. Hirtelen olyan kellemetlen érzés kerített a hatalmába. Egyszeriben hivalkodónak éreztem magam, pedig rosszindulattal sem voltam annak nevezhető. Egy karcsúsított kék inget és fekete kosztümszoknyát viseltem. Igyekeztem a férfiak figyelmét nem felhívni magamra, de sajnos a vörös hajam és élénkzöld szemem igencsak gátoltak ebben. A franc se tudja, miért, gerjedtek rá.

– Nem lehet nem észrevenni – vetettem oda.

– Megkért, hogy beszéljek veled.

Rémülten kaptam felé a fejem. Ne, ne, ne!

– Nem tetszik neked? – faggatott, az ábrázatomról leolvasta a rémületet. Hát szó mi szó, nem volt az estem.

– Nem erről van szó – mentegetőztem. – Egyszerűen most nem alkalmas nekem egy új kapcsolat.

Hát lehettem volna ennél őszintébb is, de nem akartam megbántani. A bátyja egyáltalán nem volt az esetem. Sőt! Valójában kifejezetten irritált. A piperkőc megjelenésével, hátranyalt frizurájával és tenyérbemászó viselkedésével taszított a figura. Most is majd kiesett a fogsora, úgy vigyorgott rám.

– Nem szeretnék most járni senkivel. Ugye megértesz? – sandítottam Jenny felé.

– Hát persze – bólintott együtt érzőn. – Évek óta ismerlek, de még sosem láttalak ezalatt férfival – próbálta az okokat kicsikarni belőlem, de hiába.

Később kiderült, hiába adta át az üzenetet a tesójának, az ennek ellenére rám startolt, ami elrontotta a bulit. Nem tartottam magam egy neveletlen embernek, de hamar kihozott a sodromból a levakarhatatlan, tapadós személyiségével. Hiába volt a szép szó, a merev elutasítás, ő csak nyomult és nyomult, nem akarta venni a lapot.

– Nézd, Mark, be kell vallanom, nem vagy az esetem – fordultam vele szembe, amikor több volt kettőnél. – Hagyjuk egymást békén! – hátat fordítottam neki, és már léptem is volna tovább, mikor elkapta a karom, és váratlanul a szájával az enyémre tapadt. Abban a pillanatban lefagytam. Elszakadt nálam a cérna. Elhatalmasodott rajtam a pánik, lekevertem neki egy pofont, majd a testem rázó zokogás közepette meg sem álltam az autómig.

Ez katasztrófa! Hát tényleg minden férfi egy igazi szemétláda!? – tapostam a gázpedálra.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu