© Borsa Brown, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013

A maffia ölelésében, 2014

A maffia szívében, 2015

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

www.alomgyar.com

ISBN 978-615-5692-02-4

„A mohóság és a kéjvágy, a gyűlölet és a furfang, az okosság és az erőszak, a jóindulat és a melegség. Mind része a fantasztikus egyvelegnek, melytől az arab jellem oly kibogozhatatlannak tűnik a kívülálló szemében.”

(Leon Uris)

Anna

„Egyszer majd…”

A könyvet bátyámnak ajánlom.

„Testvérek. Egy elrendelt dolog, amin
senki sem tud változtatni, ember meg főleg nem…”

1. fejezet

– Nem kell minden egyes születésnapodon kiborulnod! Anna, ez nem megoldás. Már megint csak itt sírsz.

Leilának igaza van. Ő ismer a legjobban, a másod-unokatestvérem, Emír bácsikám kisebbik lánya, mindössze másfél évvel idősebb nálam. Mégsem érdekel, amit mond, csak a párnámat szorítom, és nyelem a könnyeimet. Tud az ember mást tenni azokon a napokon, amikor arra kell emlékeznie, hogy ki is ő valójában?

Tizennégy évesen apám közölte, hogy beszélnie kell velem, behívatott a saját lakrészébe. Anyám is jelen volt, aki úgy zokogott, ahogy még sosem, azt hittem, meghalt valaki, és ezt akarják közölni velem. Apám tekintete konok volt és sötét. Tisztán emlékszem, ahogy csak mutatta, hogy üljek le, miközben anyámra mérgesen rárivallt, hogy hagyja abba azonnal a zokogást. Ami azután jött, azt senkinek sem kívánom. Apám egyfolytában a Koránból idézett, férfi-női viszonyokról beszélt, arról, hogy miket engedhet meg magának egy férfi. Nem is értettem. De nemcsak én nem, hanem Khalid sem, mert egy ideig gőgös fejjel hallgatta apánkat. Aztán egyszer csak úgy kibökte: „Anna! Az én édes lányom vagy, de nem vagy Khalid testvére.” Most is itt dörömböl a csönd, ami ezután következett. Csak anyám szipogása olvadt bele, és a mi értetlenkedő tekintetünk. Khalid tért először észhez. Felpattant, de nem mondott semmit, csak a fejét kapkodta. Anyám jajveszékelve rohant el, apánk meg próbálta megmagyarázni a megmagyarázhatatlant. A döbbenet és a sokk azt eredményezte, hogy az agyam képtelen volt befogadni mindezt, még sírni sem tudtam. Olyan fura ez az egész. Másodpercek alatt veszítettem el az egész világomat, miközben mindenki azt bizonygatta, hogy ez semmin sem változtat. A legszörnyűbb az volt, hogy hiába voltam még csak tizennégy éves, nagyon is tudtam, hogy már semmi sem lesz ugyanolyan. És volt még valami szörnyű: az apám. Akkor először éreztem azt, hogy nincs jogom az ölébe vetnem magam vigaszért. Talán az anyám iránt kellett volna hasonlót éreznem, de azt a részét már végképp nem tudtam feldolgozni. A vallomás érdekes módon a családom férfi tagjai és közém építette a legnagyobb falat.

– Jaj, Leila! Ilyenkor mindig azt érzem, hogy aki itt van, az csak az egyik felem.

– Ne butáskodj már!

Pedig tényleg ezt érzem, mert ma is iszonyúnak gondolom azt az évekkel ezelőtti ébredést. Pedig így visszatekintve nem is értem, miért nem sejtettem valami hasonlót. A nevem nagyon különleges, egyfajta egzotikumnak véltem. Fel sem tűnt, hogy Bálint és Kriszti egészen másképpen ejti ki, mint a családom. Apámra hasonlítok kissé, de sosem értettem, hogy az én bőröm miért ennyire világos, és a hajam miért ennyire szőkés. A zöld szemet még csak örökölhettem apámtól, de a többit… De gondol ilyet egy gyerek? Dehogy gondol! Mindaddig nem gondol ilyenekre, míg a család le nem ül vele szembe, és nem közlik: az anyád nem az anyád.

Persze nem így mondták, de ez volt a lényege. Mert ugye abban megerősítettek, hogy apám az apám, de az anya szót ki sem mondták. Elég volt annyi, hogy Khalid nem az édestestvérem. Csak így évekkel később látom, hogy mennyire undorító volt ez a nem egyértelmű fogalmazás. Haragszom rájuk. Hogy hagyhatták, hogy így éljek, ezzel a tudattal? Hiába jött a magyarázkodás: „kicsi voltál, nem értetted volna”, azt gondolom, azért sokkal előbb is elmondhatták volna.

– Hazudtak nekem annyi éven keresztül.

– Dehogy hazudtak! Már tudod az igazat, nem? Ezt már annyiszor átbeszéltük, Anna. Mégis mikor kellett volna apádnak színt vallania? Amikor ötéves voltál? Vagy amikor tíz?

Nem tudom. Talán ha egészen kis koromtól úgy neveltek volna, hogy tisztában vagyok a származásommal, akkor most, csaknem felnőtt fejjel nem lenne ennyire nehéz elfogadnom. Jól emlékszem, körülbelül hétéves voltam, amikor megkérdeztem Krisztitől, hogy miért csak én tanulok magyarul, és miért ilyen fontos ez, de ő csak hárított. Amikor apámtól kérdeztem, annyit mondott, hogy Bálint egy magyar ismerőse, akinek munkát ajánlott, és mivel a magyar nyelv különleges, ezért úgy gondolta, nem árt, ha tanulom. Még ezt is elhittem. Persze hogy elhittem, hiszem mellette Umayma még angolra is tanított, más tanárok meg franciára, spanyolra.

Újra feltör belőlem a fájdalom, Leila átölel, a fejemet simogatja.

– Szedd össze magad. Apád nagyon dühös lesz, ha ezen az ünnepnapon így viselkedsz.

A legnagyobb törés tulajdonképpen, azt hiszem, az, hogy az óta a vallomás óta még a születésnapomat is külön kell ünnepelnem Khaliddal, noha eddig úgy ültük meg, mint az ikertestvéreink: Wallid és Ahmed. Addig a napig én is, és Khalid is úgy viselkedtünk, mintha ikrek lennénk, pedig erről soha nem is beszéltünk a családon belül, olyan természetes volt. Erre meg kiderül, hogy nemhogy ikrek nem vagyunk, de még csak édestestvérek sem. Bátyám jó pár nappal előbb született, és ennek megfelelően az ő ünnepét már korábban megültük. Ma van az én hivatalos születésnapom. A legpokolibb napom tizennégy éves korom óta, minden évben.

Kellemes emlékek a régi születésnapok. Anyám már reggel ránk parancsolt, hogy ki ne tegyük a lábunkat a lakrészünkből. Ilyenkor vagy Khalidnál, vagy nálam várakoztunk. Órákon át csak kuncogtunk, találgattuk, mit is kaphatunk majd. Apám olyankor az egész palotát feldíszíttette, zenekart hívott, nem is egyet, hanem kettőt, mert a nők a köszöntés után különvonultak. Amikor nagyon kicsik voltunk, akkor hívott színészeket, akik vicces jeleneteket adtak elő, de ezekre már nem nagyon emlékszem. A nagyapám már akkor arról szónokolt, hogy ezt nem kéne, de apa szerencsére nem hallgatott rá. Ez az előadás olyan nagy szó volt, hogy az összes közeli unokatestvérünk átjött, mert ilyet nem sok család enged meg magának.

Tulajdonképpen Khalid legalább annyira megszenvedte ezt a csapást, mint én. Mert valljuk meg őszintén, ez csapás. Hetekig szóba sem állt velem, ha elmentem mellette, rám kiáltott, hogy takarjam el az arcomat, úgy, mintha kelletném magam előtte. Sosem kellett takarnom magam a férfi családtagok előtt, de amióta ez kiderült, olykor én is azt érzem, bár ne látnák az arcom, a bőröm, a hajam, sőt, még a szemem se.

Egy idő után kezdtem összeomlani, amikor anyám egyszer csak elkapta Khalid grabancát. Megparancsolta neki, hogy viselkedjen rendes fiútestvérként, és ne szóljon hozzám még egyszer ilyen hangon. Apám nem is tud ezekről a dolgokról… Neki Khalid a mindene. Milyen nevetséges ez, mert Khalid meg pont azt kiabálta nekem a múltkor: „Csak tudnám, miért te vagy apánk kedvence!” Ezek szerint ő ugyanazt érzi, mint én, hogy a másikunkat sokkal jobban szeretik.

– Gyere. Le kell mennünk!

– Nem akarok!

– Anna! Már mindenki rád vár. Azt hiszik, épp a legszebb ruhádat veszed föl, vagy az arcodat, kezedet festjük, te meg itt sírsz. Még rendbe kell hoznunk téged. Ilyen állapotban nem mehetünk le!

Tudom, hogy sokan vannak. Apám és anyám mellett itt vannak apai nagyszüleink is, az unokabátyáim, azok gyerekei, és még sok-sok unokatestvér, másod-unokatestvér. Bármi ünnepelni való akad, összeül a család, eszem-iszom van, miközben én pont azt érzem, hogy nem is tartozom ehhez a családhoz teljesen. Nem érzem kívülállónak magam, de nem is ez a baj, hanem az, hogy szerintem ők tartanak annak. Persze ezt nem mutatják, de én látom a tekintetükön.

Leila kikészíti a zöld abayámat, ami nagyon szűkre szabott, és vörös drágakövekkel, meg aranyláncokkal van díszítve. Sosem vehetném fel utcára, de egy családi eseményre megengedett. Három hónapja varratták nekem, már akkor készültek a tizennyolcadik születésnapomra. Apám csináltatott egy rijádi ékszerésszel hozzá illő fejdíszt is erre az alkalomra, telis-teli rubintkövekkel, mert nikábot sem kell ma viselnem. Mindössze egy selyemkendőt kell majd a fejékszerem fölé terítenem, de az sem lenne kötelező. Csak azért teszem meg, mert apám adta, az is gazdagon díszített, és tudom, azt szeretné, ha nem lennék hajadonfővel. Az abayám színét én választhattam ki, nem volt kérdés, hogy a zöld mellett teszem le a voksomat, hiszen az az iszlám színe. Jelképezi az életet, a természetet, noha itt Rijádban nem nagyon vannak zöld területek.

A hajam már loknikba van sütve, szabadon lóg, még így is egészen a fenekemig ér. Szerencsére a sminkemet még nem készítettük el, mert a sírás alaposan tönkretette volna. Már volt itt anyám kozmetikusa, de elküldtem őt. Én elég díszesnek látom ezt a ruhát és az ékszereimet, nem akarom, hogy úgy kifessen, ahogy anyámat szokta. Egyébként sem lennék olyan szép, mint ő. Anyám a legszebb nő a világon. Mármint Yasmin. A mai napig anyának szólítom őt, erre ő is külön megkért, és én nem is tudnék másként tenni, hiszen ő nevelt és tanított csaknem mindenre. A legjobb anya. Legalábbis így utólag látva. Amikor megtudtam ezt a szörnyűséget, szinte kutattam az emlékezetemben, hogy találok-e olyan esetet, amikor Khaliddal másként bánt, mint velem. Nem találtam. A kezdetektől ugyanúgy bánik velem, mint bátyámmal, vagy öcséimmel, húgommal. Persze húgom, Aziza élvezi a legnagyobb figyelmét, hiszen még csak tizenkét éves.

– Gyere, segítek fölvenni – erőszakoskodik unokatestvérem, én meg engedelmeskedem neki.

Elég nehéz selyem, és mivel roppant szűk, nem egyszerű belebújni. Nem köpenyszerűen van szabva, hanem olyan inkább, mint egy estélyi ruha. Persze a földig ér, és az ujja is teljesen hosszú, a kézfejénél lógnak a súlyos aranyláncok, melyeknek a végén kis karikák lifegnek, ezeket kell felhúzgálnom az ujjaimra. Így olyan, mintha rengeteg gyűrű lenne az ujjaimon, miközben a ruha ujja szépen feszül a karomon. Persze még meg kell toldanom az egész látványt igazi gyűrűkkel. Mindezek ellenére sem panaszkodhatom, mert az anyaga hűsítő és rugalmas, cseppet sem zavaró, ahogy rám tapad.

Leila körülbelül tíz percig csak a hátamon lévő kapcsokat illeszti össze, meg a gyűrűket forgatja az ujjaimon. Amikor már kész, akkor néz meg elölről is.

– Anna! Ezek után mindened lehet, csak rosszkedved nem! – Megfogja a kezemet, elhúz a lakrészem hálószobájának másik végébe, ahol akkora arannyal keretezett tükör van, amibe az egész szoba látványa belefér. Odaáll mellém, és végigmutat magán. – Na tessék! Látod a különbséget? – kacag fel hangosan.

Igen, látom. Rajta az átlagos fekete selyem abaya van, igaz az aranydíszítések meglehetősen ünnepivé teszik, de igazából semmi extra. Én is ilyet viselek csaknem minden nap, így tulajdonképpen ma örülnöm kéne, hogy különc lehetek. A többi nő is hasonlóan lesz öltözve, de az idősebbek, értem ez alatt anyámat, megengedhetik maguknak, hogy a családi körön belül színeket viseljenek. Sőt! Azt hiszem, a királyi család nőtagjai olykor egész sok mindent megengedhetnek maguknak. Egyre többször jelennek meg csak kendővel a fejükön, amit olykor az arcuk elé emelhetnek. A nikáb, ami fixen tartja és öleli körbe a női arcot, hajat, már csak az utcán használatos, amikor garantáltan találkozik idegennel az ember. És az utcán ugyanilyen gyakran lehet látni azt, hogy a nők igen nagy része még kesztyűt is használ. Sőt, az igazán idősek még a nikábot is megtoldják egy a szemet is takaró résszel, vagyis burkát viselnek. Mikor kislány voltam, ez meglepett, emlékszem, anyám nevetve mondta: „Ne aggódj, Anna! Sem te, sem én nem fogunk ilyet viselni.” Aztán odahajolt hozzám, és a fülembe súgta: „A te gyönyörű szemed mindig szabadon lesz, és megtudják, hogy micsoda ékszere vagy Szaúd-Arábiának.”

Nekem természetes a testem takarása, sőt még az arcom és hajam takarása is, de a kéz és szem fedése sosem tartozott a körülöttem élő nők normáihoz, ezért az tőlem is távol áll. Még nagyanyám sem fedi el a teljes testét.

Leila a hajamat igazgatva hangosan sóhajt.

– Mit nem adnék ilyen hajért…

– Neked is ilyen gyönyörű a hajad.

– De az enyém fekete. A tied meg olyan, mint az arannyal bevont mogyoró.

Ezen elmosolyodom, valóban nem is fogalmazhatna jobban. A hajam szőkésbarna, egy kis vöröses fénnyel, sokkal világosabb tónus, mint ami a hazámban megszokott. Amikor kislány voltam, és nem kellett takargatnom, a nap még szívhatta a színét, akkor ennél is világosabb volt, szinte egészen szőke.

– Jól van. Most hagyd a hajam, az már rendben van. Fess ki!

Összecsapja a kezeit, neki ez a kedvenc elfoglaltsága. Leila a reggeli ébredés után azonnal tökéletesre sminkeli magát. Nem mintha anélkül nem lenne szép, csak ezzel is eltelik legalább egy óra a napjából. Egyszer azt mondta, ő a legszívesebben egész nap női arcokat szépítgetne, mire az anyja rámordult: „Azok a kozmetikusok.” Leila meg vigyorogva a fülembe súgta: „Dehogy! Azok művészek!” Emlékszem, hatalmasat nevettünk rajta, azóta, ha engem ki kell festeni, azt is rábízom.

Három színt használ, zöldet, aranyat és vöröset. Szándékosan nem nézem közben, mert halálra rémülnék. Bízom benne, mi mást is tehetnék, hiszen ha az ő arcára nézek, csak a tökélyt látom. A szemöldöke mérnöki precizitással van megrajzolva, a fekete szemei pedig olyan hatalmasnak tűnnek, amit csakis egy kis festék rásegítésével lehet elérni. Leila a legtökéletesebben hangsúlyozza a szépségét, és rejti el azt, ami nem tetszik neki. Ilyen például a füle. Kicsit előreáll neki, de ezt én csak azért veszem észre, mert folyton erről fecseg. Ha szabadon lehet, akkor a haja mindig ki van engedve, vagy úgy van kontyba fogva, hogy a haja szorosan a fülére simul. Így, azt hiszem, nincs ember egész Szaúd-Arábiában a szülein meg a testvérein kívül, aki tudná, Leilának kicsit eláll a füle. Kislány koromban egyébként sokat gondolkodtam azon, hogy vajon Leila miért hasonlít jobban anyámra, mint én. Sőt, Khalidra vagy apámra is jobban hasonlít. Ma már tudom az okát. Ő valódi szaúdi, neki a „vére nincs felhígítva holmi európai vörös löttyel”. Ezt nem én mondtam így, hanem Khalid fogalmazott ilyen fájdalmasan egy kirohanása alkalmával. Jól emlékszem arra az esetre is. Tizenöt évesek voltunk, amikor anyámmal, Khaliddal és pár szolgával, meg egy idősebb férfirokonnal elmentünk egy iskolába, és felszereléseket adtunk át. Volt ott egy nő, aki gyönyörű volt, és legnagyobb meglepetésünkre nem takarta sem az arcát, sem a haját. Én le sem tudtam venni a szememet róla, de ami a lényeg, hogy Khalid sem, amiért anyám olykor meg is bökte. Mint megtudtuk, a nő azért nem takarta magát, mert a helyiségbe csak mi hárman mentünk be hozzá, és Khalidot is még gyereknek titulálta. Ezen én jót nevettem, mert tizenöt éves korunkban bátyám már rendesen hangoztatta: ő bizony férfi a javából. De ő sem maradt adósom, mert amikor én is hangot adtam annak, hogy mennyire gyönyörű volt, odasúgta: „Naná, hogy szép volt! Neki nincs a szaúdi vére felhígítva az európaival!” Szerencsére anyánk nem hallotta mindezt, mert kapott volna érte. Mindenesetre a bátyám azt elérte, hogy attól a naptól kezdve én már cseppet sem látom magam szépnek, a hajam, a bőröm, a szemem különlegességét is csúnya foltoknak látom, amit takarni kéne. Mint Leila a fülét. Az igazsághoz azért hozzátartozik, hogy pár napig nem beszéltünk Khaliddal, de azután egy délután, amikor a könyvtárban olvastam, odaült mellém, és azt mondta, ő azt nem úgy gondolta. Nyilvánvalóan bocsánatkérésnek szánta, de még csak a szemembe sem nézett. Khalid, azt hiszem, tök ugyanolyan, mint apám. Még annak ellenére is így gondolom, hogy apám sosem mondana nekem ilyeneket, és azt is tudom, hogy szépnek lát. Persze, hogy is mondhatna ilyesmit, hiszen mindez az ő hibája!

Miért nem Yasmin az anyám nekem is?

– Kinyithatod a szemed – szólal meg végre unokatestvérem.

Azt kapom, amit várok. Tökéletes munkát végzett, néha már tényleg azt gondolom, hogy neki ezzel kell foglalkoznia. Nekem minden vágyam, hogy orvos legyek, a család is támogat ebben, de Khalid állandóan kinevet. Persze, neki könnyű. Apánk minden üzletébe beavatja, sőt már a nagyapánk és bácsikáink is. Én azonban csak akkor érzem, hogy értékes tagja vagyok a társadalomnak, ha tanulok és bizonyítom, nem vagyok ostoba, igenis érző, értelmes lény vagyok. Miért kell ezt egy nőnek bizonyítania, ha a férfinak nem kell?

– Tetszik? – kérdezi izgatottan, pedig úgyis tudja, hogy így van.

– Nagyon ügyes vagy, Leila!

– A te zöld szemeidet szeretem a legjobban kifesteni. Olyan színeket használhatok, amiket máskor nem – mutat a palettára, amin valóban megtalálható a létező összes szín. – Már csak a szád van hátra.

– Jaj, Leila, arra csak valami fénylő, szín nélkülit, oké? – nevetem el magam, mert ha most annak is nekiesik, akkor biztos, hogy még egy órát nyugton kell ülnöm. Ráadásul, ha rábízom, akkor nem kérdés, hogy a bordó vagy a vörös mellett dönt, és ezeket sem használja visszafogottan.

Anyám is erősen festi magát. Egyszer valami nyugati lapban olvastam, ha egy nő a szemét hangsúlyozza, akkor a szájával már ne tegye ezt, és fordítva. Tehát döntsd el, mit festesz ki, a szád vagy a szemed. Ehhez képest mi mindent hangsúlyozunk, anyámon mindig erős rúzs és sok szemfesték van, de mégsem taszító. Sőt, este, amikor már teljesen natúr az arca, akkor arra csodálkozok rá, hogy mennyire kifinomultak és tökéletesek kencék nélkül is a vonásai.

– A vörös menne a szemeden lévő kicsi részhez.

– Nem érdekel. Éhen halok, azonnal enni fogunk. Minek akarsz rúzsozni egy órán keresztül, ha öt perc alatt majd eltűnik a számról?

– Van csókálló is – kacag fel hangosan.

– Mi?

– Hát tudod!

– Tudom, mit jelent a csókálló, de nekünk azért arra nincs szükség. Vagy neked van?

Hülye kérdés, tudom, hogy nincs. Ő tizenkilenc éves, én most töltöm a tizennyolcat, de egyikünk sem csókolózott még. Még csak nem is igen beszélgettem olyan férfival, aki nincs velem rokoni kapcsolatban. Na jó. Azért van mit titkolnom. Egy pillanatig tétovázok, hogy elmondjam-e Leilának a titkomat, de végül közbevág, így bennem akad.

– Jó! Akkor nem csókálló, hanem evésálló. Így már felkenhetem?

– Nem. Csak szájfényt kérek!

Behajol elém, nyom egy puszit az arcomra, majd elővesz egy valóban színtelen, de csillámokat tartalmazó szájfényt.

– Akkor ragyogó Anna leszel.

Mindketten nevetünk, aztán el is hallgatunk, mert anyám jön be a lakrészembe. Ő az egyetlen, aki sosem kér engedélyt, kopogás nélkül bejöhet. Apám vagy fiútestvéreim nyilván nem tennék ezt, egy szolga meg pláne.

– Anna, kincsem. Mindenki rád vár. – Megrovóan néz Leilára, talán az hiszi, miatta késünk, de utána mosollyal fordul hozzám. – Állj föl! Hadd nézzelek!

Unokanővérem halkan kezd mentegetőzni.

– Még nincs kész. A szájfény még hiányzik. Gyémántos ragyogásút kenünk rá.

Anya nem néz rá, engem pásztáz, de aztán mégis odaveti Leilának.

– Ügyes kezed van, te lány! – Azután a derekamnál elsimítja a ruhát, majd felveszi a fésülködő asztalról a fejékszert, és felhelyezi rám. Leila odalép hozzánk az áttetsző, szintén zöld hosszú kendővel, aminek a széle gazdagon díszített, én meg a hajamra terítem. – Tökéletes vagy, Anna. Mint mindig, mindenben. Az én gyönyörű nagylányom.

Talán egy családtagnak úgy tűnhet, anyám erőszakosan hangoztatja, hogy én a lánya vagyok, és büszke rám, de én tudom, ez a múltban is így volt. Ő mindig mindenben bátorított engem, sosem beszélt arról, hogy nem ő szült erre a világra, és ezt Khalidnak sem engedte. Egyéves korom óta ő viseli a gondomat, és a szívem érzi, valóban lányaként tekint rám.

– Akkor én előremegyek. Lent várlak, te gyönyörűséges ünnepelt – nyom még egy puszit az arcomra Leila, anya meg megpróbálja arrébb tolni, nehogy elkenje a sminkemet.

Amikor becsukódik az ajtó, és ketten maradunk, visszafordul hozzám.

– Megint sírtál?

– Látszik?

– Nem. De ismerlek. – Átölel, tudom, nem fog beszélni vagy vigasztalni. Anyám mindig más módszert választ a jókedvre derítéshez. Kifejezetten dicsérni szokott, most is azt teszi. – Te vagy a legszebb és legokosabb lány közel s távol. Ezt sose felejtsd el! De immár nem is lány vagy, hanem nő. Nagyon büszke vagyok rád. – Óvatosan ő is megpuszil, majd megfogja a kezem. – Na gyere, mert lent már éhen halnak a vendégek.

2. fejezet

Hiába vannak sokan, a folyosóra és a fenti fogadótérbe kilépve is nagy a csönd, ebből tudom, hogy a lenti hatalmas vendégtérben várnak rám. A ruhám nagyon szűk, alig tudok lépkedni benne, ráadásul a cipőm is irdatlan magas, fogalmam sincs, anya hogy tud ilyenekben közlekedni. Ha olykor kimozdulunk a városba, ő az abaya alatt is ilyen kényelmetlen lábbelit visel, én már most alig várom, hogy levehessem. Egyébként hasonló ahhoz, amit anyám visel, ugyanott készítették mindkettőnknek, méretre. Az övé aranyszínű, szaténnal bevont, és zöld kövek vannak rajta, míg az enyém a ruhámmal egyezik, zöld szaténnal bevont, bordó kövekkel borított. A lépcsőn kicsit bajba kerülök, de anyámra nézek, aki ugyanúgy szűk abayát visel, mint én. Nem teketóriázik sokat, megragadja az anyagot, és feljebb húzza, a lába csaknem a térdéig kivan a ruha alól, ijedten körbenézek, de ő csak nevet.

– Gyerünk, Anna! Húzd fel, különben sosem jutunk le innen.

Nevetve teszem, amit kér, még jó, hogy nem a lépcső aljában vár minket a vendégsereg. Anya olyan kecsesen, magabiztosan lépked a fokokon, mint a zergék a sziklákon. A lábszára fénylik az olajtól és a csillámportól, szeretnék én is olyan tökéletes lenni, mint ő. Nekem elég nagy problémám van, mert el kell döntenem, hogy a ruhámat húzzam-e fölfelé, vagy a korlátba kapaszkodjam. Ez a tíz-tizenkét centiméter plusz elég nagy gondot okoz, de anya visszafordul, és följebb lép hozzám.

– Nyújtsd a lábad, na! – Én kinyújtom, ő azonnal lekapja lábfejemről a cipőt. Kitör belőlem a nevetés, ő meg csak integet, hogy nyújtsam a másikat is. Amikor attól is megszabadít, visszaemeli a ruháját, miközben a cipőmet is markolássza. – Most már gyere, te lány!

Nagyon hangosan nevetünk, anya néha csitít, de nem bírom abbahagyni. A lépcső alján leteszi a lábbelit, de mivel már nem följebb állok, hanem vele egy magasságban, nem tudja lábamra igazítani a cipőt. Az egyik takarítónő szerencsére éppen párnahuzatokat hurcolva oson át a hallon, anya rákiált:

– Add már fel Annára a cipőt, mert vagy szétreped a ruhám, vagy a derekam fog eltörni.

Én újra nevetek, anya is feloldódott már, még a szolgálólány is mosollyal nyugtázza, hogy milyen nehéz a női sors.

A cipő a lábamra kerül, a ruhát is visszaigazítjuk, így elindulhatunk a közszemlére. A lépcső után még mindig nincs zaj, a könyvtárnál azonban már hallom a zsivajt.

Az első, akit meglátok, apám. Talán különösen hangzik, de akárhányszor látom is meg apámat, mindig hevesen kezd verni a szívem. Különös a kapcsolatunk. Nagyon szigorú és következetes, de ugyanakkor nagyon szerető és oltalmazó. Ilyen Khalid is, már amikor nem esik nekem a származásom miatt. Apa nagyon magas, jóvágású férfi, ezen a múltkor jót nevettünk Leilával. Arról susmutoltunk, hogy apám is és az ő apja is jóképű, míg a királyi családon belül bizony vannak olyan férfiak, akik jobban tennék, ha bezárkóznának a palotájukba. Ennyi az egyetlen öröme a női nemnek. Míg mi nagyon is tudjuk, hogy néznek ki a férfiak, és alaposan ki is beszéljük őket, addig ők csak sejtik, mi lapulhat az abaya és a nikáb alatt. Szegény férfiak, szerintem nem is sejtik, hogy ebben a dologban mi vagyunk előnyösebb helyzetben. Legalábbis mi nők igenis így gondoljuk.

Apám tobét visel, mint általában, de bevallom, amikor európai ruhában látom, akkor sokkal fiatalosabbnak tűnik. Olyankor vagy farmert hord inggel, vagy öltönyt, de nem olyan angolosan kimértet, hanem szűket és férfiasat. Egyszer anyámtól megkérdeztem, neki milyen ruhában tetszik jobban apa, mire ő csak annyit felelt, apámat csak imádni lehet, a legjobb ember. És, ami a legszebb benne, az úgysem látszik, mert a szíve az. Persze utána még nevetve hozzátette, hogy ő arab ruhában jobban szereti őt látni, mert az európai ruha az apámon általában azt jelenti, hogy vagy utazáshoz készül, vagy utazásból jön. Márpedig, ami azt illeti, elég sokat utazik. De ami a lényeg, hogy anyám kijelentése óta azon gondolkodom, miként gondolhatja egy nő azt, hogy neki van a legjobb férje, amikor az egyik gyerek, akit nevel, nem az ő szülötte. Azt hiszem, anya nemcsak a legszebb nő a világon, hanem a legjobb szívű is. Bennem talán tavaly fogalmazódott meg először a kérdés: mit tettem vagy tennék hasonló helyzetben? Én bizonyosan nem tűrnék el ilyet, de ezt nyilván nem mondom anyának.

Apám kitárja a kezeit, szívesen szaladnék hozzá és vetődnék a karjába, de erre ebben a cipőben nem vagyok képes, másrészt meg ez most nem illik. Így inkább hangtalanul odasétálok hozzá, mire a karjába zár, és kissé meg is emel. Hiába van rajtam ilyen cipő, így is egy apróság vagyok hozzá képest. Jó ideig szorít, majd kissé eltol magától, és a szemembe néz, miközben a kendőmet igazgatja, ami hátrébb csúszott.

– Hát itt vagy végre, csodálatos gyémántom! – Végigsimítja az arcomat is, könnybe lábad a szeme, anyára nézek, de ő a földet figyeli, fájdalmas ez nekem. Apám talán arra a nőre gondol, még így ennyi év múltán is, anya pedig csendben tűri. De én arra a nőre sem neheztelhetek, hiszen ő a szülőanyám. Az ő teste táplált, ő hozott erre a világra. – Gyönyörű vagy. – Végigkémleli a testem, elbiccenti oldalra a fejét, talán kissé neheztel, amiért ilyen abayát viselek, de ezt nem teszi szóvá.

Másodpercekig csak néz, majd végül a kezét nyújtja, én megfogom, ő pedig bekísér a többiek közé. Leila csak integet, a szemem azt keresi, aki nagyon fontos nekem: Khalidot. Ő egészen hátul áll, iszonyú morcos képet vág. Apámra nézek segélykérőn, mire ő int egyet a bátyámnak, aki el is indul hozzám. Kétségtelen, Khalid az egyik legszebb herceg a királyságban, bár én hallottam mendemondákat arról, hogy apámért mennyi női szív epekedett. Ez szerintem most sincs másként, mert apa valóban vonzó. És van még egy vonzó tulajdonsága: anyám az egyetlen felesége. Sok nő reménykedhet benne, hogy talán sikerül második feleséggé avanzsálnia, de én már rájöttem: apám sosem fog új nőt magához venni. Nem beszélgettem erről vele őszintén, de a szívem mélyén érzem. Egyszer csaknem feltettem neki a kérdést, de meggondoltam magam, mert abban a pillanatban talán megkaptam volna életem első pofonját tőle.

Apa negyvenöt éves, Leila azt mondja, a szüleink már nagyon öregek, de ezzel nem értek egyet.

Bátyám megáll apám előtt, szándékosan nem néz rám. Jó pár másodpercig merednek egymásra, érzem, hogy elpirulok szégyenemben, de Khalid végül rám néz.

– Gyönyörű vagy, húgom. Büszke vagyok rá, hogy a bátyád lehetek, óvhatlak, támogathatlak.

Egészen fájdalmasan mondja ezt, mintha csak ezt akarná érezni, de valójában nem ezt érzi.

– Én is hálát adok Allahnak mindennap, amiért te vagy a bátyám, és együtt nőttünk föl.

Anya elpityeredik, de mi hárman komoran nézzük egymást. Részemről olyan ez, mint egy hadüzenet, mert igazság szerint nehezen tűröm testvérem hangulatváltozásait, amik az utóbbi három évben jellemzők rá.

Hol van az én szerető bátyám?

Pont erre gondolok, amikor a kezével kiszabadít apa karjából és magához von, az arcomat csókolja, miközben a fülembe súgja:

– A legszebb vagy égen és földön. Tényleg nagyon büszke vagyok rád!

Az, hogy csak titkon súgja, jelzi, hogy őszintén is gondolja. Elsírom magam, apám pedig mélyen összenéz anyával.

Visszatol, szomorú a tekintete, szemrehányóan apámra néz, majd szinte elrohan tőlünk. Látszik, apát nem sok választja el attól, hogy Khalid után kiabáljon, de végül mégsem teszi. Igazi apa módjára körbevezet, türelmesen kivárja, míg mindenki egyenként megölel, felköszönt, és átadja az ajándékát, amit nem én veszek el, hanem az egyik szolga, aki áthordja egy másik helyiségbe. Ezt egy kicsit sajnálom, mert így nem tudom meg, kitől mit kaptam, de ez a szokás ilyen esetekben, mert mégsem pazarolhatjuk arra az időt, hogy mindenki ajándékát kinyissam. A férfiak köszöntenek először, azok is úgy, hogy az idősebbek kezdik. Természetesen apám és Khalid után nagyapám jön. Nagyapám az az embert, akit, azt hiszem, sosem fogok kiismerni, még a mozgása is zavaros, mert hol úgy iparkodik, mint egy fiatal erőteljes férfi, hol meg olyan lassú és kimért, mint egy öreg, betegeskedő oroszlán. Nagyjából ez a két véglet mindenére jellemző, de szerencsére most a jobbik oldalát mutatja, mert széles mosollyal lép hozzám, átölel, megcsókol, és egy kis dobozt ad át. Gyémántok csüngnek rajta, de tudom, az igazi érték majd belül lesz. Ezt illik kibontanom, ezért a szolga a kesztyűs kezével segít. Persze előre tudom, mi van benne, a nagyapám nem képes meglepetést okozni. Körülbelül a huszadik gyémánt nyakék lesz, és valami kis kiegészítő. Nagyjából minden évben hasonlót kapok, nem is értem, mire jó ez, mert ha alkalom van, úgyis olyan ékszert veszek fel, amit apától kaptam, és abból is van jó pár.

– Remélem, tetszeni fog neked, Anna! Illik hozzád.

Odahajol hozzám, a keze végigszalad a fejemen lévő kendő szélén, majd együtt nézzük, ahogy a szolga leemeli a lapos doboz tetejét. Ami alatta van, az valóban gyönyörű, de semmi különleges nincs benne. Mindenesetre mosolygok, és végigsimítom a kezemmel.

– Csodálatos – nyögöm ki, mire nagyapám büszkén mosolyog, nem úgy, mintha ő vette volna, hanem mintha ő lenne az ékszerész, aki készítette. Ezzel le is tudja a születésnapomat, azt hiszem.

– Bontsd ki ezt is, ez egy apróság hozzá.

Arra tippelek, hogy a kisebb dobozban az apróság majd egy gyűrű lesz, vagy egy pici fülbevaló, de tévedek. Pár gyémántból álló egyszerű függelék, ami nem túl hosszú. Három kő egymás után, arany lánc tarja őket össze, a végén pedig egy kapocs van. Fogalmam sincs, mi ez. Látja is az arcomon a zavaromat, ezért hozzáteszi.

– Ez csak amolyan dísz. A kapoccsal bárhova felcsatolhatod.

Anyám odahajol, szemügyre veszi, és nevetve mondja.

– Egy igazi hercegnő pont ilyennel díszíti a táskája cipzárját.

Felcsillan a szemem, mert végre egy gyémánt, amit a hétköznapokban is használhatok. Láttam már ilyesmit, de most, hogy táska nélkül látom, nem igazán felismerhető.

– Ó, ez fantasztikus. Ennek nagyon örülök – mondom, mert tényleg jobban örülök neki, mint a nyakéknek.

Nagyapám újra megsimogat, majd arrébb lép, hogy mások is felköszöntsenek. A férfi családtagok sorba jönnek, nagyon izgatott vagyok, a cipő eléggé szorítja a lábamat. Kezd oldódni a hangulat, már csaknem mindenki megajándékozott, valószínűleg a következő napjaim abból fognak állni, hogy a szobámban gyönyörködöm az ékszerekben, ruhákban, selymekben és minden egyébben. Apám és anyám még nem adta át az ajándékát, nagyon izgulok, mert Khalid pár napja kapott egy palotát, amit hamarosan birtokba vehet. Én nyilván nem azt kapok, hiszen ez nem női dolog, de sajnos négy éve már ilyeneket is figyelek. Talán nem is ők éreznek engem kevesebbnek, hanem én érzem magam annak.

Apa elém lép, mögötte anya ágaskodik, apa nyújtja a dobozt, kissé meglepődök. Ha ez is egy ékszer lesz, akkor nem fogom tudni leplezni a csalódottságomat.

– Ez a tiéd, Anna. Csak te használhatod.

Mindenki kíváncsivá válik, Khalid is hozzánk iparkodik, én meg azon nyomban leemelem a doboz tetejét, ami alatt valami kis szerkezet van, aranyból. Nem tudnám, mi ez, ha nem lenne rajta a Ferrari jel.

– Egy autó? – kérdezem döbbenten, és nem is tudom, hogy sírjak vagy nevessek.

– Ferrari – vág közbe Khalid, aki kicsit féltékeny, bár nem értem, miért, hisz neki már van kettő.

– Ezzel oda mész, ahova kéred, hogy Hadi vigyen – ölel át apám.

Örülök. Tényleg. Csak kicsit furcsa pont olyan ajándékot kapni, amit nem is igazán használhatok. Nem úgy leszek vele, mint Khalid, aki felkapja a kulcsot, kimegy a garázsba, beleül, és gázt adva elfurikázik vele valahova. Na és azt sem tehetem meg, amit a másik autójával tett, nevezetesen, hogy elviteti Európába, ahol a barátaival, unokatestvéreivel együtt villoghatnak. Tudom, a nyugati világban olyanokat tehetnek meg, amit itthon nem. Rijádban nem száguldozhatnak az utcán versenyezve és feltűnést keltve, külföldön azonban ez a kedvenc elfoglaltságuk.

Bátyám összehúzza a szemöldökét, apámra néz kérdőn.

– Arany?

Erre én is apámra nézek, mert testvérem egyik Ferrarija piros, a másik meg fehér.

– Rijád legszebb kincsének mi lehetne más? – Apa nem bátyámra néz, hanem rám, de én fél szemmel látom, hogy Khalid mindjárt felrobban. Aztán elvigyorodik kajánul, és egyenesen a képembe mondja:

– Kár, hogy Rijád legszebb kincse ki sem teheti a lábát a felügyeletem nélkül innen. – Irtó jól szórakozik a poénján, de én nem így vagyok ezzel. Mogorván nézem, mire visszavesz. – Mert ugye húgom megengedi majd, hogy sofőrje és kísérője legyek?

Bólintok. Van más választásom? Érzem, ez már nem is az én ajándékom, hanem testvéremé.

– De ugye azt is hallottad, amit apánk mondott, miszerint ezt csak én használhatom? Tehát azt felejtsd el, hogy ha ez a „rijádi kincs” nem ül az autóban, akkor te beleülhetsz.

Egyáltalán nem szánom viccnek, mégis mindenki hangosan kacag, még a nagyapám is. Khalid elenged egy mosolyt, a kezemben lévő szerkezetet nézi, majd alig hallhatóan súgja, miközben elmegy mellettem.

– Te még ennek az arany dögnek is csak a fényét emeled. Csak veled, Anna! Örökre, a világ végére is…

* * *

Pukkadásig ettük magunkat, végre kezdünk feloldódni, Wallid le sem száll rólam, egyfolytában piszkál, de ezt már megszoktam tőle. Egyébként teljesen különbözőek Ahmedtől, és nemcsak külsőségekben, hanem a bensőjük is. Wallid egy kis minden lében kanál, már kiskorunkban is egyfolytában Khalid nyakában lógott, minden rosszat eltanult. Pici korában sokat tiszteletlenkedett, most meg, hogy kamasz, idiótán viselkedik. Olykor már Khalid is rárivall, hogy kezdjen férfiként nézni magára, de az igazság az, hogy az ikrek még nagyon nem férfiak. Vele ellentétben Ahmed nagyon visszahúzódó, anyánk társaságát is sokszor keresi, ami ebben a korban már elég ritka. Ha valahol keresni kell őt, akkor biztos, hogy a könyvtárban találom, mert a könyvek a szerelmei, és az olvasás nála létszükséglet. Erre apám egyszer nevetve mondta, hogy ő is ugyanennyire szereti a könyveket, én meg döbbenten hallgattam, mert apámat elég ritkán látom vaskos tanulmányokba mélyedni. De amennyire különböző a bensőjük, annyira különböző a külsejük is. Wallid véleményem szerint pár év múlva Khaliddal vetélkedhet majd a „Rijád legszebb hercege” címért, irtó jóképű kis kamasz. Legalább akkora szerencséje van a szemével, mint nekem, mert ő az egyetlen, aki apám szemét örökölte. Mikor egyszer ezt szóba hoztam két éve, és ki is mondtam, hogy csak Wallidnak meg nekem zöld a szemünk, akkor Khalid tombolni kezdett. Vadállat módjára ordította, hogy Wallid valóban az apánk szemét örökölte, de én nem. És erre a helyemben nem lenne büszke. Nem értem, miért bánt ezért folyton.

Elmosolyodom, miközben az írót iszom, azon gondolkodom, vajon hány generáción keresztül ível majd még át a nagyapám sárgás-borostyános zöld szeme. Úgy tudom, nagyapám nagyanyja kezdte a sort, állítólag csodálatos nő volt és közvetlen királyi leszármazott, így igencsak előkelő is. Hosszú fekete hajáról, hófehér makulátlan bőréről és a szeméről ma is ódákat zengnek a családon belül.

Khalid, Ahmed és Aziza azonban szépségben egyáltalán nem marad el, hiszen attól, hogy nekik barna szemük van, még igenis gyönyörűek. Egyszerűen csak annyi, hogy a mi szemünk színe különlegesnek számít.

– Hamarosan majd én kísérlek – liheg a fülembe Wallid, de én csak ránevetek.

– Még mindig kisfiúként viselkedsz.

– Tudod, ki a kisfiú? Én nem!

Emlékszem, ennyi idősen Khalid is már hasonlókat bizonygatott. Nem ismerem a férfi lélek útvesztőjét, de lehet, hogy ez nekik ennyire nagy szó. Én sosem gondoltam arra, hogy mikortól vagyok nő. Olyannyira nem, hogy nem is akarom, hogy ezt hangoztassák. Hallottam már pletykákat házassági tárgyalásokról, de nem akarok róla tudni. Én ezt a palotát nem akarom elhagyni, és ennek több oka is van, de azt hiszem, az a legsúlyosabb, hogy szerelmes vagyok. Belé. De ő oly messze van.

Mi lesz így?

Ez egy hatalmas titok, sosem derülhet ki. Érzem, ez a szerelem sosem teljesedhet be. Már a gondolatra is hevesen ver a szívem, és remegni kezd a kezem, Wallidra kapom a fejem, félek, észreveszi, ahogy elpirulok.

– Jó. Nem úgy értettem a kisfiút. De tudod, Khalid ezt most nem engedi át. Ugyan, hogy is engedne át neked egy arany Ferrarit? – kérdezem nevetve, mert tényleg csak ennyi az oka. Wallid és Ahmed hiába csak tizennégy évesek, már vezethetnek, ha akarnak. A múltkor apám oda is adta az egyik autóját nekik, mintha ez jelentené a férfivá válást.

– Ugyan, Anna. Ő nem a kocsi miatt nem adja át ezt a feladatot, hanem miattad – feleli kedvetlenül, és már oda is megy Ahmedhez, aki a telefonját nyomogatja.

A szemem azonnal Khalid után kutat, de sehol sem találom. A fülembe súgott mondata után elvonult, én pedig nem tudom ezt értelmezni. Miért kellett az a vallomás négy éve? Bár ne tudnám, hogy anyám nem az anyám, és bár ne tudná Khalid sem. Azóta minden megváltozott. Úgy érzem, mintha állandóan figyelne, hibákat keresne rajtam, míg addig mindenben tökéletes voltam. És még ez is zavaros, mert bátyám képes a nézésével és a szavaival ellentétes érzéseket kelteni bennem. Sokszor gyilkol a tekintete, de a hangja lágy, és olyankor azt érzem, mintha a szíve és az agya harcolna. Mintha az agya folyamatosan mondaná: ő nem a te fajtád, és mintha a szíve súgná: ő a húgod. Miért engem hibáztat? Apám miért nem rossz azért, ami történt? Miért csak én, és az a nő, aki már nem is él? Aki az igazi anyám… Miért csak mi ketten vagyunk bűnösök? Ő azért, mert szerelmes volt, én meg azért, mert világra jöttem? Hiszen én nem kértem. A megszületés ellen nem tehet az ember, úgy, ahogy a szerelembe esés ellen sem. Az egyiket Allah rendeli el, a másikat az ember szíve…

Ez a láthatatlan kapocs kezd egyre erősebben kötni hozzá, egyre többet gondolok rá. Rá, aki világra szült, és aki egy baleset folytán meghalt. Így mesélték. Volt egy autóbaleset, amiben életét vesztette, apám pedig idehozott, hogy úgy neveljen föl, mintha anya szült volna. Vagyis Yasmin… Yasmin… Milyen fájdalmas lenne így szólítanom. Ő az én anyám. Az igazi, a szerető, a megnyugtató, az oltalmazó, a minden tudást átadó… Az anyám, kinek lába nyomát csak csókolhatom, és kiben vakon kell bíznom. Még akkor is, ha az én vérem nem az övé, csak egy felhígított vörös lötty.

Gondolataim közben éppen őt pillantom meg, kecsesen lépked befelé a kitárt ajtókon keresztül. Rám néz, azonnal mosolyogni kezd. A kendője és a haja lobog, olyan, mint egy film, a szívem elszorul. Talán még ennél is sokkal szebb lennék, ha rá hasonlíthatnék. Ugyanilyen szép hosszú fekete hajam lenne, sűrű fekete szemöldököm, ilyen mélyfekete szemem… Na és az alakja… Anyának csodálatos teste van, ezt a fürdőkben minden alkalommal megállapítom. Nem is tudom, hogy lehet ilyen teste egy négy gyermeket szült nőnek. A hasa feszes, a dereka karcsú, a csípője kerek és a mellei is a paradicsomot szimbolizálják. Vajon az én szülőanyám milyen lehetett, ha anya mellett is bele tudott szeretni az apám? Sosem kérdeztem. Azt is onnan tudom, hogy szerette, hogy apám magától mondta, de talán csak magát mentegette ezzel. „Anyád nem egy európai szerető volt, hanem a nő, akibe beleszerettem, és megajándékozott engem veled. Csak azért nem lett a feleségem, mert ő nem akarta. Így te sem vagy törvénytelen, Anna! Ugyanolyan gyermekem vagy…” Pontosan így bizonygatta, és észre sem vette, hogy anyám pár méterre mögötte sír. Mi mást tehetett volna, amikor még évek múlva is azzal szembesül, hogy apám igaz érzelmeket táplált az iránt a nő iránt.

– Anna, van még egy meglepetésünk – kiált felém anya. A többiek arcát fürkészem, de csak a terem két szélére húzódnak. Khalid ismét ott terem, persze, erről nem maradhat le. Apámat nem látom sehol, ezért csak ülök tovább megkövülten, mire anya rám mordul. – Állj már föl! Hadd lássuk, ahogy meglepetésedben majd a fenekedre zuhansz.

Úgy teszek, ahogy kér, a fejem már zakatol, minden ajándéklehetőséget latolgatok, de egyszerűen semmi sem jut az eszembe. Kiabálást hallok, és Hadi utasításait. Amikor meglátom az egyik szolgát, aki a lovakkal, tevékkel szokott foglalkozni, kezdem sejteni, hogy ez az ajándék tetszeni fog. Apám jelenik meg, mellette Hadi, a kezükben egy pórázféleség, aminek a végén egy kölyökoroszlán közelít felém. A szívem elszorul, és a sírás fojtogat. Emlékszem Labidra és Latifra a gyerekkoromból, akik körülbelül nyolcéves koromban pusztultak el valami fertőző betegségben. Felrémlik, hogy simogatni lehetett őket, hogy amikor megláttak, a kerítéshez futottak, hogy anyám gyűlölte őket, hogy éjszakánként a bőgésükre aludtam el… Emlékemben megelevenedik hatalmas termetük, mancsuk, sörényük… És emlékszem arra is, ahogy csonttá és bőrré fogytak, míg az orvos csak annyit mondott: nincs mit tenni.

A lábam a szőnyegbe ver gyökeret, apám már egészen előttem van, a kisoroszlán csak a fejét rángatja, szabadulna, de nincs menekvés. És az én szívemnek sincs. Beleszerettem. Az enyém. Végre valami, ami tényleg csak az enyém, és végre valami, ami nem egy tárgy, hanem egy élőlény, akit szeretgetni lehet, akire ha ránézek, mosolyogni támad kedvem.

Térdre zuhanok, ő azonnal rám akar ugrani, de apám ránt egyet a pórázon. Erre nem lenyugszik, hanem csak még inkább bevadul, de ahogy a fejéhez érek, csillapodik. Kitátja a száját, emeli a mancsát, mintha támadni akarna, de a végén mégis inkább csak leül a fenekére és türelmesen vár. Szegény. Mennyire idegen lehet neki itt minden. Elszakítva a természettől, a családjától. Én leszek ezentúl a családja, és különös módon ez most boldoggá tesz.

Apám szólal meg, miközben átadja Hadinak a pórázt, és elvesz a nagyapámtól egy dobozt.

– Amit nagyapád adott, az a függő, igazából erre való, nem a táskádra.

Kibontják, egy nyakörv van benne, amin pár drágakő is csillog. Szétcsatolja, Hadi és nagyapám, meg az állatokat gondozó szolga segít lefogni a kisoroszlánt, míg ő a nyakába teszi a drága ékszert. Az egyik szolga addigra már ott is terem a másik ajándékommal, amit a táskámra szántam, és apámnak nyújtja, aki felcsatolja a nyakörvre. Tökéletesen összeillik. A kis állat kapkodna oda a fejével, látszik, hogy zavarja őt, de apám gyengéden megcsapja a pofáját, mire lenyugszik.

Anyám szólal meg.

– A te oroszlánod, Anna. Tudjuk, hogy amióta Labid és Latif nincsenek, a szíved egy darabja kesereg.

Igen, ez így van. Herceg 1 és Herceg 2 már nagyon öreg, ráadásul őket sosem tudtam úgy megkedvelni, mint az oroszlánokat. Pedig emlékszem, egyszer még azt is megengedték nekünk, hogy pórázon sétáltassuk őket.

– Én csak arra kérlek, hogy azt sose felejtsd el, ez egy vadállat.

Apám ránéz megrovóan, mintha anya az örömömet akarná romba dönteni, de én nem haragszom rá, ez az aggodalma is csak a szeretetét jelzi. Ha még ennek ellenére is beleegyezett ebbe az ajándékba, akkor valóban boldognak akar látni. Nagyanyám egyfolytában a nagyapám mögött morog, elviselhetetlen a dühe. Szerintem nagyjából ugyanannyira utálja az oroszlánokat, mint anya.

– Egyszer megnő – szólal meg végül hangosan, de én nem veszem figyelembe.

És akkor mi van? Ha megnő, akkor már nem szerethetem? Ha valakinek nem tiszta a vére, vagy már nem gyerek, akkor az már csak nyűg?

Dühös vagyok magamra, amiért ilyen gondolatok fogalmazódnak meg bennem, de a nagyanyám egészen más kérdés. Támogat mindenben, a nevelésemben is erősen részt vett, de most, hogy tudom, ki vagyok, már értem, gyerekkoromban miért hallottam tőle mindenféle megjegyzéseket. Egyébként is mindig úgy viselkedett velem, mintha sokkal szigorúbban, szorosabban kéne fognia, mint bárki mást. Már van hasonlítási alapom, hiszen látom, Aziza húgommal egészen másképp viselkedik. Vele sokkal megengedőbb és gyengédebb, míg nálam mindig a következetesség volt az első. Egyébként már nem is morfondírozok ezen, mert Maysa nénikém is ugyanolyan, mint a nagyanyám. Ő is mintha mindig csak az egyik szemével nézne rám, és a másikkal mellettem meredne a semmibe. Mintha csak félig érnék valamit és félember lennék. Amikor ezt egyszer Leilának megjegyeztem, csak legyintve mondta, hogy bebeszélem magamnak. Én nem így gondolom, mert Nasire nénikémmel kapcsolatban érdekes módon nincsenek ilyen kellemetlen tapasztalataim. Ő állandóan szeretget, és sokszor látogat meg engem, sőt, amikor apám megy hozzá, akkor külön kéri, hogy vigyen engem is. Egyszer, amikor kettesben maradtam vele még kiskoromban, a hajamat fésülgetve azt mondta: „Apád boldog, amiért te vagy. Én pedig áldom Allahot, amiért te megszülettél, és ezzel boldoggá teszed apádat.” Utána elsírta magát, én meg semmit sem értettem.

– Mi a neve? – kérdem apám szemébe nézve, aki mellém guggolva válaszol.

– Gondolod, hogy elneveztem? Te adj neki nevet. A tiéd.

Másodpercekig csak nézünk egymás szemébe, mennyire fiatalos és jóképű, jószívű apám van. Talán az, hogy anya nem az anyám, egy hatalmas csapás nekem, de az, hogy ő az apám, az hatalmas áldás. Egy elrendelt dolog, amin senki sem tud változtatni, ember meg főképp nem. Hiába a nagyanyám, Khalid, Maysa és még jó pár ember lázadása, akkor is ő az apám. A gondolatra fölnézek Khalidra, és hozzá szólok.

– Segítesz nevet adni neki?

Először megjelenik az arcán egy halovány mosoly, majd végül mégis morcosan felel.

– A tiéd! Adj neki te nevet!

Felállok, megfogom a kezét, de ő kirántja.

– De én azt szeretném, ha együtt neveznénk el!

Apám feláll, látom, hogy neheztel a fiára, közbe is szól.

– Nőstény. Eszerint keressetek nevet.

Khalid olyat tesz, amilyet még sosem. Túl hangosan, és gúnyosan veti oda:

– Mivel már nem babázol, mi lenne, ha ezt is úgy neveznéd, ahogy azt nevezted?

Még mindig megvan az a játék. A szobám egyik polcán ül, és emlékszem a nevére: Csilla.

Apám nincs attól messze, hogy felképelje a bátyámat, anyám meg csendben kifelé iparkodik. Én könnyes tekintettel nézek testvérem szemébe. Hát így. Csilla. Ez volt a neve. Már neve is van. Már nemcsak azt tudom, hogy egy másik nő szült a világra, hanem tudom a nevét is, amit eddig senki sem dörgölt az orrom alá. Apám sem ejtette ki soha, és egyetlen családtag sem. De ami igazán szégyellni való, hogy én még csak nem is érdeklődtem. Nem érdekelt. Nem akartam tudni. De már tudom. Hát ilyen ostoba vagyok? Hiszen tudok magyarul, és az a név igencsak magyar hangzású. Dehogy vagyok ostoba. A lelkem mélyén talán tudtam is… és szégyelltem.

Apámra nézek, úgy suttogom:

– Csilla…

Ő hosszan lehunyja a szemét, megfordul, megáll Khalid előtt, és mélyen a szemébe néz.

– Most szégyellem, hogy a fiam vagy.

Kimegy, én meg állok tovább, a könnyeim csorognak, sorban fordulnak el az emberek, mert mulatságot elrontani igazán nem illik. Nasire kezd segédkezni, tereli a vendégeket, és utasítja a szolgákat, apa bizonyára anyámat indult vigasztalni. Pontosan ezért haragszom Khalidra: nemcsak engem sért meg, hanem anyát is újra és újra emlékezteti a múltra.

Nagyapám megfogja a kezemet, és magához ölel.

– Szép nevet választottál. Én büszke vagyok rád.

Aztán legnagyobb meglepetésemre a nagyanyám is magához ránt, és sírva csókolgatni kezd.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu