MÓRICZ ZSIGMOND

FORR A BOR

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-071-8

MOBI ISBN 978-963-453-072-5

TARTALOM

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

MÁSODIK KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET
amelyben látni, hogy pezsdül meg a must. Az érettségiző nagydiákok élete.
Az október hatodiki forradalom. A tanítás módja az elmúlt század utolsó esztendejében. Annak a generációnak zsendülése, amely a mai Magyarországot e szörnyű viharban tartja és élteti.

1

A Fertő-diákkamara a Fertő utcáról vette a nevét. A Fertő utca pedig arról, hogy a város fertőjéig nyúlt. Ez a fertő egy mocsár volt a város kellős közepén. Rendes, szabályszerű mocsár, náddal és kákával és szittyóval.

Arra nagyon jó volt, hogy a természetrajztanár oda járjon botanizálni az ötödik osztályosokkal, s arra is, hogy minden télen beleszakadjon egypár diák korcsolyázás közben.

Arra is éppen alkalmas volt, hogy ebben az utcában engedélyezze a rendőrség azt a házat, amelyet tűzszín lidércfénnyel kellett közigazgatási okokból megjelölni, bizonyára azért, hogy a felsőbb diákok el tudják kerülni, ami elég nehéz volt, mert az iskola leghíresebb s legnépesebb kamarája éppen ebben az utcában volt, s óhatatlan volt, hogy tévedésből, mikor éjfélkor hazafelé mentek, vagy együtt-tanulásból vagy együtt-lumpolásból - kaput ne tévesszenek.

Az igazgató új seprű lévén, elhatározta, hogy seperni fog, s megszünteti a Fertőt. Azzal kezdte, hogy a nyári városi közgyűlésen indítványozta, hogy tömjék be magát a pocsolyát, amely a várost a vasúti állomástól elválasztja. Népkertet kell ott létesíteni, s a diákokkal fogja ősszel elültettetni a fácskákat, hogy az ifjúság lelke közelebb jöjjön a fákhoz, úgyis ezen a poros alföldön oly kevés fát lát, hogy nem csoda, ha nem szereti a természetet.

Valahogy oly talpraesetten beszélt, hogy a közgyűlés megszavazta a mocsár betömését. Kirendelték a közmunkaerőt, s mire a diákok beiratkozásra jelentkeztek, a Fertőnek már se híre, se hamva nem volt. Nagy sík terület volt a helyén, ahova megszámlálhatatlan sok szekér földet hordtak, s javában dolgozott a városi kertész, Somogyi tanító a planírozáson.

Szeptember folyamán eljött az is, hogy az egész gimnáziumot kivezényelték a faültetésre.

Szép őszi nap volt, s az emlékezetes maradt, mert ezen az egész héten nem volt komoly tanítás. Tudniillik nem volt annyi ásó és kapa, amennyi diák volt, s az igazgató azt akarta, hogy minden diáknak legyen egy fája, amelyet azután is neki kellett gondozni.

Nagyon szép volt, és nagy hecc volt, de a Fertő-kamara elégedetlen volt, mintha csak érezte volna, hogy szép sorsának végét jelenti ez az akció.

A Fertő-kamaráról ugyanis annyit el kell mondani, hogy ebben a tágas, poros alföldi fészekben ez az egy hely volt, amely a diákéletet képviselte. A gimnázium csak most hatodik éve volt főgimnázium. Azelőtt csak algimnázium volt, s a főtéren az elemiiskola régi egyemeletes épületében volt elhelyezve. Ott igen kedélyes élet volt. Rendes tanár egy sem volt, csupa öreg, papból kvietált bácsi tanított; volt köztük negyvennyolcas is, Turi Bogár bácsi, aki hófehér bajuszával, piros arcával az egész város büszkesége volt, csak a kis diákok űztek csúfot belőle, mit azonban ő nem vett rossz néven. Most, hogy felépült a magas, ijesztően merev főgimnázium, amely úgy emelkedett ki a város földszintes házai közül, mintha borzadna tőlük, a minisztérium beleszólott a tantestület dolgába, s az összes öreg professzort nyugdíjba küldték, és csupa nőtlen fiatal tanárt neveztek ki s választottak be. Így bizonyos szempontból kedélyes volt az iskola élete, a tanárok alig voltak öregebbek néhány évvel a nyolcadosztályosoknál, s társadalmilag pláne igen kedves volt, mert a város összes eladó lánya pályázhatott a fiatal professzorokra. Volt is disznótor, miegymás, elég.

A Fertő-kamara a Fertő megszüntetésével létalapjában érezte magát megtámadva, és tiltakozását jelentette be a szokásjog alapján levő aranyélet megbontása ellen.

Ezt a kamarát egy nyugdíjas pénzügyőr tartotta fenn. Volt egy tágas, alacsony háza, amelynek minden szobáját diákoknak szokta kiadni hat esztendő óta, s ezzel pótolta az internátust, amit a város és az állam kifelejtett a költségvetésből. A Fertő-kamarában minden szabad volt, s a fiúk valósággal előléptek, mikor oda bejutottak. Itt soha nem volt lakóhiány, mert a hetedik és a nyolcadik osztály valósággal pályázatot tartott, s ki kellett érdemelni ivásban, verekedésben s diákcsínyekben való jelességgel, hogy valaki bejuthasson, mikor azt a kort elérte, a Fertő-kamarába.

Most is gyűlés volt itt.

Pereczes, Sebi, Suhajda, Torony András, Szabó voltak ennek a szobának a lakói. Mindannyian az osztály jelesei, hátulról számítva. Pereczest kivéve, aki olyan furcsa jeles volt, aki csak a rossz tanulók közt érezte jól magát, pedig azért azok mégis lenézték.

Suhajda nagybátyja patikus volt Kunverebesen, s most érkezett meg hazulról egynapi betegség ürügye alatt kimaradva az iskolából, s egy óriási tizenöt literes demizson sósavat hozott onnan egy parasztszekéren, mint felkéredzkedett diák.

Ezt a sósavat öntözték szét literes üvegekbe, kitéve magukat annak, hogy leforrázzák a kezüket, lábukat.

Mikor mind az öten fel voltak szerelve, a setét éjszaka leple alatt elindultak a komoly expedícióra.

Mentek a fák tövét meglocsolni.

Ezt találták a leghelyesebb bosszúnak. Halálra ítélték a szegény csemetéket. Hogy fog a jövő tavaszon Somogyi tanító csodálkozni, hogy a fái nem akarnak új rügyet eregetni.

- Aztán vigyázzatok, meg ne lásson valaki.

- Nem szabad kettőnek együtt lenni. Mindenki oszoljon.

- Spórolni kell a sósavval. Közvetlen a fák tövén kell lecsöpögtetni.

- Csak te ne taníts, én is tudok annyit.

- Nézd mán, ez még a döfi. Talán meginnád.

- Nem szeretem a sok beszédet.

Evvel el is oszlottak a setétségben, s egyik ment jobbra, a másik balra.

- Csak Józsiás meg ne lásson, mert akkor vége.

Suttyomban szökdöstek ki, kisvártatva s dideregve osontak a kis fák erdeje felé. A fácskák talán megérezték a veszedelmet, ami fenyegette őket, mert valamennyien borzongtak s leveleik vészjajokkal suhogtak az őszies éjszakában.

2

Reggel nyolckor kezdődött a tanítás.

A nyolcadik osztályosok azonban elvárták a tanároktól, hogy negyed órát késsenek. De legalább tíz percet.

Ha mégis elkövette valamelyik tanár, hogy pontosan a nyolc órai csengetéskor jött be az osztályba, akkor a legnagyobb veszélynek tette ki magát.

Először is lárma volt, nyugtalanság volt, amely nem akart lecsillapodni, aztán jelentések, betegek, kifogások ez ellen, az ellen. Baj volt a padokkal, könyvekkel, a kályhával, a szellőztetéssel, a pedellussal, az órákkal. Sokszor egy fél órát eltöltöttek a magyarázatokkal s feljelentésekkel, úgyhogy a tanárok inkább elengedték azt az első negyed órát.

Ma azonban már háromnegyedkor nagyon sokan voltak a diákok a nyolcadik előtt, mint a méhek a kaptár nyílása előtt.

- Torony, sztrájkolni fogunk.

- Rátz, gyere csak, ez abszurdum, amit a tanárok csinálnak.

- Sarku, ma október hatodika, s mégis órát akarnak tartani.

- Vértanúk napja.

- Nemzeti ünnep.

- Mégiscsak abszurdum.

Általános zsibongás, nyüzsgés, vad törtetés.

Végre valaki kiadta a jelszót, hogy ki kell vonulni a Paradicsomba.

A Paradicsom a város legvégén a régi népkert volt, melyet az új parktelepítés szintén jogaiban sértett. Elhanyagolt táj volt, s a diákok épp ezért kedvelték. Ott állott a régi honvédemlék. Negyvennyolcban egy kis csata volt itt, s az elesett honvédek sírja fölé vasobeliszket emelt a kegyelet.

- Koszorúzzuk meg a honvédemléket!

- Éljen! Általános éljenzés.

- Ne üvöltsetek, mert már bent van az igazgató úr, meghallja, lejön, s akkor vége.

Elkezdték megszervezni magukat. Hányan vannak, ki hiányzik, ki merrünnen jön. Elébe menni a későknek, s értesíteni arról, hogy sztrájk van, ma senkinek sem szabad órára jönni, ki kell menni a Paradicsomba, s meg kell koszorúzni a hősök sírját.

Mikor már elegen voltak, a legtöbben elkezdtek nyugtalankodni, hogy jönni talál egy tanár, vagy pláne az igazgató, s akkor dugába dől az egész. Suttogtak, izgultak, olyanok voltak, mint az összeesküvők, s egyik-másik halálsápadt volt, a többi pirosabb, mint máskor. Vámos Miksa, a tüdővészes zsidófiú, lázat kapott, s a kezét úgy tartotta a hóna alá, mintha hőmérő volna. A legenergikusabb volt Pétery Pista, a legjobb tanuló, nagy erős piros fiú, aki valamennyiük közt a legjobban nem szeretett tanulni, s jó bizonyítványát részben hallatlan éles eszének s jó memóriájának, részben presztízsének köszönte, mert kezdettől fogva ő volt a különben gyenge osztály dísze, s nem jött aztán senki, aki kiverte volna a pozíciójából.

- Gyertek már, a guta üssön meg benneteket - káromkodott nevetve -, mert még lefülelnek itt bennünket, akkor aztán meglesz a blamázs.

De Fussbaum Náci, az elegáns és eszes kereskedőfiú nagyon helyesen tartotta az elvet, hogy be kell várni mind az egész osztályt, mert akkor ők csinálják az árulókat.

Hallatlan izgalom volt, lábujjhegyen jártak, senki sem bírt megállani, mind nyüzsgött, mintha féreg lett volna bennük.

- Jön Csordás - szaladt elő a lépcső felől egy fiú, s akkor valamennyien beosontak a tanterembe, s az ajtót is magukra húzták, hogy a tanár, akinek a rajzterem felé az ő ajtajuk előtt kellett elhaladni, valamit észre ne vegyen.

A tanár, nagyon piros fiatalember, nem is vett észre semmit, csak éppen azt tűnt fel neki, hogy a nyolcadik osztály milyen csendes. Már arra is gondolt, hogy benyit, s megnézi, mi van ott, hiszen még a tanárnak nem kell benn lennie, mikor hirtelen nagy viháncolást és kirobbanó kacagást hallott. Erre ő is megnyugodott, s tovább ment, csak azután gondolt rá, mikor elfordult a folyosón, hogy vajon mi van abban a nyolcadikban.

A nyolcadikban az volt, hogy affér tört ki. Pereczes, a sovány, kis, majdnem jeles, igen tevékeny részt vett ezekben az első ötlettermő izgalmakban itt most. Mint mindig, itt is az elsők közé akart befurakodni, s mindig a nyüzsgő csoport legbelsejébe bújt, s két hegyes könyökével és sikító hangjával azonnal elismételte, amit valaki már kimondott, s úgy tett, mintha az éppen az ő gondolata lett volna. Suhajda, a morózus képű, bibircsós arcú, nagy erős fiú, nagyon utálta ezt a stréberkedést, s már régen kereste az alkalmat, hogy a tyúkszemére lépjen, de sose jutott hozzá, mert ő Pereczessel ellentétben legjobban arra törekedett, hogy a legtávolabbi sarokban maradjon, mikor valamit kérdeztek. Ő bizony egész iskolai pályája alatt egyszer sem nyújtotta fel az ujját, még csak kikérezkedésre sem. Ellenben a Pereczes nagyon a begyében volt, s most Pereczes éppen a lába alá került. Ebben volt is egy kis szándékosság, mert Szabó, a magoló, köztük volt, de ő a gyenge Vámost lassan hátrább tolta, s jól kiszámította, hogy rettentő nagy bakancsaival hirtelen rátaposott a Pereczes lábára.

Pereczes nem sikoltott fel. Oly rettentő fájdalmat érzett, a két lábán a kis lábujj zsugorodott volt, s arra tiport rá a nagy mafla, s oly velőt hasító fájdalmat érzett, hogy belefagyott a hang, de öntudata működött, nem akarta visításával kifelé elárulni az elhaladó tanár előtt magukat. Elsápadt, s mikor Suhajda a nyomást megduplázta, azt hivén, hogy nem volt elég, akkor azután mint egy hörcsög nekiesett hegyes könyökével, s leszúrta magáról.

Suhajda azt mondta csak:

- Fáj?

Ebből Pereczes előtt felvillant, hogy szándékos volt. Két kézzel, körömmel beleugrott az arcába, s lehúzta róla a bőrt. Suhajda sem volt rest, egyet mordult, s a nyakába könyökölt a kis Pereczesnek, s a fejét lenyomta a víz alá, aztán elkezdte a lábával keresni annak a lábát, de többet nem találta meg.

Senki sem tudta, mi történt, csak azt látták, hogy forgás és dulakodás van, s erre kitört a viháncoló kacagás.

Pereczes sántikálva kibicegett a csoportból, s a padig ment, és ott túlzott sziszegéssel, jajgatással borult az első padra, s a bal lábát oly komikusan rázta, hogy a fiúk az első percekben majd meghaltak a nevetéstől.

Két fiú érkezett az osztályba. Gyurkó, a csizmás paraszt és Jákób, a filozófus. Nyugodtan jöttek be az ajtón, csak akkor ámultak el, mikor a tumultust látták.

- Sztrájk, sztrájk... - hangzott fel a zúgás - megyünk sztrájkolni. Ne rakjátok le a könyveket! Még ki hiányzik, még ki hiányzik?

A két fiú álmélkodva nézte a felfordulást, s a nyüzsgő magyarázatok miatt nem voltak képesek megérteni, miről van szó.

- Gyerünk már a Paradicsomba, menjünk már a Paradicsomba - mondta Gondos Márk -, mire való ez a mafláskodás, gyerünk már a Paradicsomba.

A hosszú szolnoki zsidófiú, akit csak az idén kaptak, mert eddig odahaza járt iskolába, s azért kellett eljönnie, mert egy apácát rajzolt a fizikaórán, akin semmi más nem volt, csak a vélum, s emiatt, hogy a rajz valahogy a tanár kezébe került, kicsapták az intézetből, s itt püspöki engedéllyel nyert fölvételt, ez egy kis nimbusszal vette körül az osztály előtt, mert a diákság a szenvedőt s a vértanút sejtette meg benne, ráeszméltette őket, hogy valóban ideje van a gyors cselekvésnek.

Most már a tömeghangulat elég érett volt arra, hogy valóban a tettek mezejére lépjenek.

Azok is felvették a kabátjukat, akik eleinte lerakták, s valamennyien a hónuk alá vették a könyveiket, s kezdtek felsorakozni. Voltak, akik keresték a padbantársakat, voltak, akik a személyes iskolán kívüli barátokhoz csatlakoztak, de mindenki fegyvertársat keresett, mintha senkiben sem lett volna önálló akarat.

Valamennyien a vezérre tekintettek, Péteryre, aki ugyanúgy izgult, s folyton beszélt, de semmi foganatja nem volt.

Most, hogy egy pillanatnyi csönd volt, ő is elnémult.

- Megyünk vagy nem megyünk? - kiáltotta valaki hátulról.

- Nekem mindegy - mondta Pétery egyszerre általánosságban -, ha mindenki akarja...

- Gyerünk, gyerünk már! - kiabálták, akik hátrább állottak.

- Hát gyerünk na, mi lehet belőle.

Ebben a percben nyílt az ajtó, és Nyilas Mihály jött be, az igazgató unokaöccse, aki egy osztályba járt velük.

- Sztrájk, sztrájk - zúgta felé az egész osztály.

Nyilas meghökkenve bámult rá, és sovány arcán képtelen csodálkozás volt.

- Október hatodika van - mondta Pétery mosolygós, tatáros szemeit szinte lehunyva -, s a tanári kar nem adott szünnapot, kimegyünk a Paradicsomba, s megkoszorúzzuk a honvédemléket.

- Felnőttek vagyunk.

- Mi vagyunk az iskola vezetői.

- Felelősek vagyunk.

Effélék hallatszottak.

- Hát akkor menjünk.

Nyilas zavarban volt. Érezte, hogy itt most voltaképp ő lesz a felelős mindenért.

- Én nem megyek - mondta.

Mindenki elnémult. Egy kis pillanatig úgy látszott, hogy dugába dőlt az egész.

Elhallgattak, s ellenségesen nézték a fiút, akinek az arca lassan vörös lett, aztán elkezdett sápadt lenni.

- Én nem megyek ki, de nem állok útjába. Ha ti kimentek, én elmegyek a tanári könyvtárba olvasni.

Egyszerre megértették, hogy a bátyja miatt. Rájöttek, hogy a dr. Isaák Géza igazgató öccse nem teheti azt, amit ők, de nagyon helyesnek találták, hogy nem akadályozza meg őket. Mindenki tudta, hogy szabad bejárása van a tanári könyvtárba, s minden szabad idejét ott szokta tölteni. Ez jó lesz.

- Hát akkor mi menjünk, ne lopjuk a napot.

Még egy tanárfiú volt az osztályban, Babarczy Pimpi, egy nagyon népszerű fiú, aki olyan puha volt, mint az írós vaj, ez sem fog ellentállani, de még nincs itt. Nyilas el volt intézve, mert konok gyerek volt, s ez biztos, hogy nem fog ellenük semmit se tenni, ha nem is jön velük.

Erre elindultak.

- Halt, várjatok - kiáltott Pétery -, marhák, az nem lesz jó. Ki kell szökni. Ha a pedellus egy tömegben meglát bennünket, akkor rögtön szalad az igazgató úrhoz, s utánunk jönnek a tanárok. Szép csendesen iszkoljon ki mindenki. A hátulsó kapun. Gyülekezés a templom előtt.

Ennek mindenki megörült, mert senkiben sem volt elég bátorság, hogy nyíltan rohamozza meg a főkaput. Már Torony András, a legmagasabb köztük, ment is kifelé, és jobbra kanyarodott, hogy a folyosón a hátsó kapu felé menjen.

Utána ketten-hárman mentek. Voltak bátrak, akik együtt indultak, s mindig akadt egy-egy, aki utánuk futott, s becsatlakozott.

Az osztálynak csak húsz növendéke volt.

Hirtelen üres lett a tanterem, csak Nyilas maradt ott, s most jött eszméletre, s álmélkodva látta, hogy itt valóban főbenjáró cselekedet folyik. Még röstellte is, hogy kikapcsolódott az osztály együtteséből, de visszavonni röstellte kijelentését, s meg aztán félt is a következményektől.

Utánanézett a fiúknak, akik néhány méternyire eltűntek a szeme elől a folyosó elszögellésénél, s nem mert a főlépcső felé menni, nem mert a tanári könyvtárba menni, hanem ő is a hátsó kapura igyekezett, hogy az udvaron keresztül hazaszökjön az igazgatói lakásba, mert a bátyjánál lakott.

Mikor kijutott a kollégium épületéből, már senkit sem látott, már akkor a többiek mind kijutottak az utcára.

Óvakodva ment a lakásba, amely az iskolaudvar utcai frontján volt, kedves, villaszerű modern épület, még nem is volt teljesen készen, egy s más hiányzott. Felsietett a négy vagy öt lépcsőn s besurrant a házba.

- Te mért jöttél vissza, fiacskám? - kérdezte a nagyanyja, aki nőtlen bátyjának a háztartását vezette, s akivel igen jó viszonyban volt.

- Ma nincs tanítás - mondta -, mert október hatodika van.

A nagymama megnyugodott, ő pedig sietve bebújt a szobájába, s hogy zajgó lelkiismeretét megnyugtassa, kirakta maga elé a könyveit, s elhatározta, hogy a legszigorúbban tanulni fog, különösen a matematikát, mert abban volt a leggyengébb, s a bátyjának az volt a tantárgya.

De nem tudott tanulni, csak ült a könyvek mellett. Nem értette magát. Hallatlanul szégyellte, hogy kivonta magát a fiúk közül. Milyen szép volna most ott menni köztük, végigmasírozni a városon, esetleg hazafias nótákat énekelni. Most nyerhette volna meg az osztályban a népszerűséget. Esetleg beszédet tartott volna a vértanúk emlékénél, s ünnepelnék... Hogy valamivel pótolja, szép beszédet írt, amelyben összefoglalta az ifjúság feladatait a hazával szemben, a jövő generáció kötelességeit, Magyarország új jövőjét rajzolta meg, amelynek szebbnek, öntudatosabbnak és megszervezettebbnek kell lennie, mint amilyen most...

Mikor ideért, bűntudattal ejtette le a ceruzáját: hogy legyen megszervezve az ország, mikor ő, aki ezeket akarja tanítani, gyáván elbújt, és csak itt a néma és üres házban írja a frázisokat.

Kilenc óra után a nagyanyja bejött s azt mondta:

- Fiacskám, az egész iskola az udvaron van, mindenki ott van, csak te nem vagy ott.

Lehajtotta a fejét, s sokáig várta önmagától, hogy mit feleljen.

- Édes nagyanyám... a nyolcadik osztály szabadságot vett magának, hogy kimegy a honvédek sírjához.

A nagyanya, száraz, sovány, magas nő volt, özvegy papné, s kezdte kicsit megérteni, mi történhetett.

De ő sem mert ítéletet mondani, megértette, hogy az unokája nem ment el a fiúkkal.

- Nagyapád honvéd volt - mondta -, mikor Görgey Tokajnál volt a hadseregével, ő pataki diák volt... - s mert nem bírt állani, leült egy szék sarkára, s gondolkozva nézett maga elé. - Nagyapád ki volt állítva a hídhoz mint őr... Reggel jöttek a muszkák, s őt elfogták. Már akkor a magyar sereg elment. Görgey otthagyta az őröket sorsukra. Nem értesítették őket, hogy a sereg éjszaka elmasíroz, s ő egyszerűen ottmaradt fogolynak. Nagyapád megértette, hogy ez helyes volt, nem is zúgolódott, hanem azon az éjszakán megfázott, mert igen zord idő volt, s kórházba került. Ebbe a fázásba pusztult bele szegény. Tüdőbajt kapott, és fiatalon itthagyott engem öt gyerekkel... De volt ott egy nagyon derék orvos a muszka kórházban, az kivallatta őt, s mikor megtudta, hogy diák, megszánta. Nagyapád megmondta neki, hogy ő véletlenül éppen ide való, egyik szomszéd faluba, amelyiknek a tornya oda is látszott. Azt mondta neki az orvos, hogy majd segít rajta... Adott neki egy ezüst rubelt, hogy azzal menjen a patikába. Valami orvosságért. De ne jöjjön többet vissza... Nagyapád aztán nem is jött vissza, hanem gyalog hazament a faluba. Aztán jöttek a faluba muszkák, s őt bebújtatták egy kazalba. A muszkák magyar szökevény katonákat kerestek, és a hosszú pikákkal beleszurkáltak a kazlakba is. Csak az Isten őrizte meg a szegény diákot, ott ment el mellette a szurony, egy centiméterrel a szíve felett. Ha az a pika akkor őt eléri, akkor most te nem vagy itt...

A nagymama ezzel semmit sem akart mondani, csak éppen elmesélte a tényt, amelyet már számtalanszor hallott a fiú, de ilyen tisztán sohasem értette meg, hogy ő egy negyvennyolcas hősnek az unokája, s valahogy igen elfacsarodott a szíve.

Halálosan szégyellte magát.

- Ha hazajön Géza bátyád, nézd meg, az óraláncán van az az ezüst rubel, amit nagyapád akkor kapott az orosz orvostól.

Ezzel kiment a szobából.

Ő sápadtan maradt a szobában, s lefeküdt a díványra, és keservesen sírni kezdett. Árulónak tekintette magát. Egy negyvennyolcas hős unokájának nem lett volna szabad kibújni a felelősség alól.

A fiúk ellenben ezalatt kiértek a Paradicsomba.

A Kevi utcán már kettős rendekbe sorakoztak, elfogták a késlekedő fiúkat is, és tizenöten haladtak végig a hosszú utcán, elöl ment Pétery, utána kettős sorokban a többiek.

Mikor a Paradicsomba értek, elkezdték énekelni, hogy:

Kossuth Lajos azt üzente,
Elfogyott a regementje.

A honvédemlék előtt körbeállottak, Pétery a szobor talapzatára lépett s beszédet mondott. Beszédében egy szó sem volt az ifjúság kötelességéről, a jövő generáció megszervezéséről. Hazafias szólamokat mondott, mint a felnőttek szoktak március tizenötödikén.

Aztán elénekelték a Himnuszt, s szétoszlottak, s a Paradicsomba hozzáfogtak játszani. Suhajda zsebében mindig volt egy jó labda, amivel az iskolaudvaron szokás játszani, s longamétába kezdtek.

Csak délben jöttek el, igen szép nap volt. A reggeli esős borulat elmúlt, az éjjel esett, csak az volt a baj, hogy nem lehetett leülni, mert a padokat a városi tanács már elvitte az új népkertbe.

Délben, mikor a déli harangszó távolról idehallatszott, eloszlottak, s mindenki hazament, mintha az iskolából jöttek volna.