Melissa Moretti

Az élet hajnalán

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-038-1
MOBI ISBN 978-963-453-039-8

TARTALOM

A hír

Szorult helyzetben

Veszélyben

Az udvarló

Öröm és üröm

A nagy ütés

A kitartás ára

Három hónappal később

A hír

- Mira Elister?

- Én vagyok.

- Kérem, várjon. Az eredmény körülbelül egy óra múlva lesz készen.

- Értem, addigra visszajövök ide.

A fehérköpenyes asszisztensnő kimérten bólintott és becsukta maga mögött az ajtót. Mira ott maradt a folyosón, egyedül. Most valahogy nem is hiányzott neki a máskor itt hullámzó tömeg, a sok ember látványa. Amikor legutóbb itt járt vizsgálaton, legalább harmincan álltak és ültek a folyosón. Az efféle intézményekre jellemző fertőtlenítőszag lebegett a levegőben. Ám hiába lehetett egyedül a várakozás idején, mégis inkább kellemesebb látványra és illatokra vágyott. Lement hát a lépcsőn, ki a klinika udvarára.

Itt megtalálta, amit keresett. Szép parkosított kertet, amelyet három oldalról vettek körül az épületek. Néha sziréna hangját hallotta: a mentők hoztak valakit, de más, távolabbi épületek előtt fékeztek. Itt most sütött a tavaszi nap. Május vége volt, de a nyár-párti Mira a tavaszt is csak azért szerette, mert azt már csak kevés idő választotta el a nyártól. A nyár volt az ő évszakja, csak a nyár. A sok napsütés, amikor nappal a meleg szellő, éjjel a bársonyosan langyos levegő öleli őt körül.

„Ölelhetne végre egy férfi is!” – jutott eszébe. Elégedetlen volt, de azonnal belátta: ez nem az az alkalom, amikor akár csak gondolhatna a férfiakra. A hír, amelyre várt, mindennél fontosabb volt, most semmi más nem létezett, csak ez. A rutinvizsgálat alkalmával felfedezett valami ott volt a testében, bár nem érezte. Már ez is furcsa volt: semmit sem érzett, mégis azt állították az orvosok, hogy van ott valami, ami talán rosszat sugall. De Mira világéletében megrögzött optimista volt, hát most igyekezett csak a jóra gondolni. Az eredmény negatív lesz! – erősítgette magában, most is. A parkban sétálva látott igazi betegeket is – fürdőköpenyben, alatta pizsamában vagy hálóingben merészkedtek ki a napsütötte helyekre, padokra. Mira már csak akkor ült le, amikor elfáradt a járkálástól. A fény és árnyék határán választott egy kisebb padot.

Háromnegyed óra telt el, amikor zenélt a telefonja. Nem is kellett ránéznie a képernyőre, hogy tudja, ki keresi. Edit.

- Mondd, tudsz már valamit?

- Körülbelül húsz perc múlva.

Olyan feszültség volt a hangjában, hogy az még a készülékeken is áthatolt és barátnője pontosan érezte a hangulatát. Egyetlen pillanatnyi habozás nélkül kijelentette:

- B-épület, első emelet, igaz? Máris megyek.

Ez volt a jó Editben. Ez is. Ha szükség van rá, vagy ő úgy érzi, máris indul. Ugyan dolgozik, de innen nem messze, a városi könyvtárban. Ha megnyújtja amúgy rövid lábainak lépteit, tíz perc alatt ideér. Milyen jó, hogy számíthat rá, gondolta Mira. Az órájára nézett. Tizenhárom és fél perc múlva hallani fog valamit, ami talán megváltoztatja az életét.

Lassan elindult a bejárat felé. Már nem látott semmi mást – körül sem nézett – csak az utat maga előtt. Több lehetséges változat lebegett a szeme előtt, és mindegyik a saját testét, az egészségét, a jövőjét érintette. Nem csoda, ha észre sem vette, hogy egy fehérköpenyes férfi, talán egy orvos, alaposan megnézi a lépcsőn felfelé igyekvő nőt. Azt sem tudhatta, mi járt a férfi fejében: „Jól néz ki ez a talán harmincas nő, bár a combjai lehetnének hosszabbak is, és ha a rövid haját megnövesztené, még nőiesebb lenne”. Mira erről mit sem tudva ért fel az emeletre, és azonnal a folyosó felé irányította a lépteit.

Négy perccel később behívták az orvoshoz, aki elemezte a leleteket. Mira leült egy asztalhoz, szemben a doktorral. Olyan feszültség uralta, hogy nem is vette észre: a táskája a padlóra esett. Nem vette le a szemét az orvos arcáról, akin jól látszott: most valami fontosat, nagyon fontosat fog neki mondani.

Edit nem sokkal később érkezett meg a klinikára. Mivel járt már itt Mirával, hát egyenesen a B-épületbe ment, ott is az emeletre. A folyosón már kezdtek gyülekezni az emberek, lehet, hogy valamelyik orvos most kezdi a rendelését? Edit sem kedvelte a fertőtlenítő alig érezhető, mégis jelen lévő illatát. Keresett egy ablakot, ahonnan a parkra látott, megállt, és várt.

Talán húsz perc telt el így, Mira odabent volt, Edit kint várt. Aztán az ajtó, amely eddig elválasztotta őket, megnyílt.

Edit pontosan azt látta, amitől tartott: Mira merev arccal közeledett, és furcsán lépkedett. „Rossz hírt kapott”, tudta. Nem köszöntötték egymást, két napja találkoztak utoljára, de most a társadalmi konvencióknak nem volt jelentőségük. Egyáltalán, semmi másnak nem volt jelentősége, csak annak, hogy Edit itt van a barátnője mellett. Ahogyan kell. Csak így van értelme az igazi barátságnak. Nem olyan nők ők, akik olykor összefutnak, megpuszilják egymás feje mellett a levegőt – nehogy elrontsák a sminket! – aztán felületes dolgokról csacsognak fél órán keresztül, hogy elmondhassák: van barátnőjük… Ez annál sokkal több, tudta Edit.

És tudta Mira is. Kicsiny mosollyal jutalmazta Editet. Mentek szótlanul egymás mellett. Most Mira irányított, igyekezett vissza a parkba, ahol nemrégen üldögélt. Azt a padot már árnyék borította, de mellette volt egy másik, amelyik még sápadt, tavaszi napfényben fürdött.

Csöndben leültek. Mira kezében néhány papír volt, látszott: számítógépen nyomtatták ki valamennyit. Most tétova mozdulatokkal eltette a táskájába – az egyiknek meggyűrődött a sarka, de a nő nem figyelt rá. És Edit sem. Várta a beszámolót. Az eredményt. Az amúgy energikus, beszédes nő most fékezte magát. Itt kell ülni, majdnem mozdulatlanul, nem dúlhatja szét Mira gondolatait. Tudta: még egy perc és oldódik a görcs, amely még némán tartja a barátnőjét.

Végre megmozdult valami Mirában. Nagyot sóhajtott, és bár szeretett volna mosolyogni, látszott, hogy ez azért még nem megy neki:

- A hír egyszerre jó is meg rossz is. A röntgen, a biopszia, meg más vizsgálatok alapján az a helyzet, hogy túlzott mértékű szövetburjánzás alakult ki a méhemben.

Edit ijedten hallgatott. Mintha már hallott volna ilyesmiről valahol, valakinél, és most csak annyit tudott, annyira emlékezett, hogy az a történet nem végződött jól. Mira közben belelendült:

- És akkor mi a jó hír?

- A jó hír az, hogy ez nem rák. Nem rosszindulatú daganatról van szó. Hogy van még egy évem…

Edit majdnem felsikoltott, hiszen ezzel már – úgy hitte – Mira a halálát jelentette be. De az asszony így folytatta:

- …egy évem, hogy szüljek egy gyereket.

- És életben maradsz?

- Persze, mondom, nem rosszindulatú, nem halálos, de el sem távolítható. Állítólag burjánzik, szaporodik, szinte benövi a méhemet belülről, legalábbis így mondta az orvos. Lehet, hogy idővel ki kell venni a méhemet, de nem most. Kaptam egy kis időt a természettől… mondta a doki.

Edithez csak ekkor hatolt el az első, megrázó mondat második része. Kék szeme Mirára nyílt, megragadta a kezét:

- Vagyis szülnöd kell?

- Most, vagy soha! – felelte Mira, és érezte, ahogy a feszültség lassan fölenged benne. Most már örülni is tudott, bár nem vitte túlzásba: – Az orvos kereken kimondta: ha akarok egy gyereket, most kell nekiveselkednem, mert egy év múlva… olyan biblikusan mondta: „bezárul a méhem kapuja”.

- Azaz legjobb esetben is csak két, esetleg három hónapod van arra, hogy megfoganj! – foglalta össze Edit józanul. Róla is leesett a béklyó, sebesen járt az agya, hogy kitalálja, mi a teendő. Ugyanakkor lázadás indult el benne: miért éppen Mira járt így? Ám amikor barátnője fekete szemébe pillantott, tudta már, mit kell tennie. Milyen jó, hogy nem fog meghalni! Hogy ez nem egy rettenetes daganat, ami végez Mirával! Tulajdonképpen... de ezt ki is mondta:

- Tulajdonképpen ez egy jó hír! Nem vagy rákos, ha ki is kell majd operálni a méhedet, még van egy esélyed.

- Igen, még van egy dobásom – mosolygott Mira is, kicsit párás szemmel. Aztán fölvetette a fejét: – Ez a betegség, vagy talán nem is az, mindenesetre most arra kényszerít, hogy lépjek.

Edit nagy lélegzetet vett, aztán hirtelen és hangosan kiengedte a levegőt a tüdejéből. Felállt, egyik kezénél fogva felhúzta a barátnőjét is a padról, és határozottan kijelentette:

- Az ilyesmit két nő a legjobban egy-egy gigantikus adag fagylalt mellett tudja megbeszélni. Gyere!

A cukrászdában két nagy fagyikelyhet rendeltek. Mirának sok egyéb baja miatt is fontos volt most, hogy kiszolgálják, körülötte ugráljanak. Sok bántás érte mostanában. Edit mindenről tudott, hát most segített „kisimítani a lelki ráncokat”, mint szokta mondani. Mirának jólesett, hogy pincérnő teszi eléje a kelyhet, hogy a barátnője vigasztaló szavakat mond. De még az is, hogy süt a nap, kellemes az idő, az emberek néha egymásra mosolyognak a járdán. Most nagy szüksége volt minderre, bár nem volt ennek tudatában.

Edit szándékosan várt, hadd beszéljen Mira, aki az utóbbi hónapokban nem volt éppen jókedvében. A hivatalnoki állása a városházán bizonytalan, recseg-ropog ott minden, a főnökök folyton elbocsátásokról beszélnek, talán azért, hogy az alkalmazottak szokják a gondolatot. Mégis Edit szólalt meg először:

- Azért erre nem gondoltunk volna az árvaházban, igaz?

- „Gyermekotthonnak” hívták – javította ki Mira, persze félmosollyal. Ő is jól emlékezett. Aki egyszer ott élt, pláne olyan sokáig, mint ők ketten, az ezt sohasem felejti el. Edit folytatta:

- Hatévesen kerültünk oda. Nem, én egy évvel idősebb voltam… És míg ki nem jöttünk tizennyolc évesen, folyton csak ábrándoztunk. De nem arról, hogy férjhez megyünk aztán mindkettőnk házassága felbomlik…

- Arról sem, hogy bár ugyanabban a nagyvárosban élünk, sokszor fél évig sem találkozhatunk…

- Akkoriban sokszor elképzeltem, hogy lesznek gyermekeink is…

Innentől kezdve a beszélgetés felgyorsult – nem számított, melyik mondat melyikük ajkát hagyta el, hiszen megint ugyanazok az elválaszthatatlan barátnők voltak, akik már akkor, már ott is összetartoztak.

- Emlékszem, négyre gondoltam mindig.

- Két fiú, két lány… Sokszor emlegetted őket.

- Még neveket is adtunk nekik!

- De olyan kifacsartakat, sosem használtakat, amivel talán a lelkünk mélyén azt is jeleztük: nem hisszük, hogy valaha megszületnek.

- „Adalbert”…

- „Balancilla”…

- „Lancelot”…

- „Gundella”…

- No és miket képzeltünk a férjeinkről!

- Naná, hogy daliás, kedves, és főleg: megbízható emberek lesznek…

- Akik majd szeretnek bennünket.

- És akikbe persze mi is halálosan szerelmesek leszünk.

- Ki hitte volna, hogy eltelik még majdnem tizenhat év, és itt tartunk?

- Azért csak ne szóljuk le az eredményeinket

- Miért, vannak?

Nevettek, de tudták, nem őszinte most még a nevetésük sem. A gondolataik visszatértek az elmúlt évekhez. Sok keserűség gyűlt fel bennük. Azzal is tisztában voltak, hogy nagyon sokat segítettek egymásnak anélkül, hogy ezt valaha bármelyikük is kimondta volna. Azzal, hogy ott voltak a másik mellett, ha bajban volt. Amikor Edit nem bírta tovább a férje oldalán, Mirához költözött, aki akkor már egy bérelt lakásban lakott. Neki sem volt könnyű: a kapcsolatuk megromlott, pedig az anyakönyvvezető előtt örök hűséget esküdtek egymásnak. A szavak szépek voltak, de elszálltak, és maradtak a kemény tények: a férje „örök hűségéről” bebizonyosodott, hogy nem volt mögötte valós tartalom.

Edit most elgondolkozva nyalta le a kicsi kanalat. Görcsösen nem akart a múltra emlékezni, mégis ezt tették egészen mostig. Hát váltott:

- Félre bú, nesze neked, bánat! Felejtsünk! – úgy emelte fel a már majdnem üres fagylaltos kelyhet, mintha boros kupa lenne, benne valamiféle jóféle itókával. Mira elnevette magát, ő is felkapta a fagylaltját, de amikor a két kehely ismét az abroszra koppant, már komolyan nézték egymást:

- Igazából nincs már három hónapod sem, hogy teherbe essél.

- Sőt, minél előbb, annál jobb. Szegény kicsi ne akkor szülessen meg, amikor már a burjánzás… hogy is van ez… szóval sűrű lesz.

- Tehát hajrá!

- De hogyan?

Edit hangot váltott:

- Egyikünknek sincs senkije, mióta elváltunk… De most csak rólad van szó. Neked kell mihamarabb találnunk valakit.

- Mi lenne, ha spermabankhoz fordulnék?

- Úgy tudom, egyedülálló nő nem jelentkezhet. Csak olyan házaspárok, ahol egyikükkel „baj van”…

- Utánanézek, mi a hivatalos út.

- Te, aki hivatalnok vagy, tudhatnád, hogy a hivatalos út a leghosszabb. Azt akarod, hogy holmi rosszul fizetett hivatalnokok döntsék el, lehet-e gyereked? És mikor? Majd egy fél év múlva kapsz határozatot..? Nézz körül! – Edit a szokásosnál élénkebben gesztikulált, kimutatott a nagy ablakon át az utcára: – Nézd, mennyi nadrág szaladgál itt! És mindegyikben van egy férfi! Mit képzelsz, nem akadna közöttük, aki szívesen lefeküdne veled? Fogadom, hogy minden második jelentkezne, beleszámítva a tizennyolc éveseket is, meg a hatvanasokat is!

Mira megrázta magát:

- Bocs, de sem a kamasz fiúk, sem a vénemberek nem érdekelnek. Még nem tartok ott, hogy mindegy legyen.

Edit borúsan nézett rá:

- Ha sokáig válogatsz, az idő pedig sürget, a végén megelégednél egy ötvennyolc éves kopasz hajléktalannal is…

De ezt maga sem gondolta komolyan, Mira látta a szemén. Ám mivel a beszélgetés már ilyen komolyra fordult, Mira az ujjain kezdte számolni a lehetőségeket:

- Egy: megismerkedem valakivel, és villámgyorsan férjhez megyek hozzá…

Edit jól ismerte őt, hát sorjában le is lőtte a javaslatokat:

- Nem vagy az a gyors fajta. Ha a nászéjszakára vársz, simán kifutsz az időből…

- Ki mondta, hogy addig várnék? De nem ez a lényeges. Kettő: spermabank…

- Hosszadalmas, bürokratikus, kockázatos.

- Hogy-hogy kockázatos?

- Úgy, hogy soha nem lehetsz biztos benne, kitől vették azt az „anyagot”, amiből majd a lombikokban összefabrikálnak neked egy leendő gyereket. Mi van, ha az illető ilyen-olyan komoly nyavalyákra hajlamos? Ha mondjuk elmebetegek voltak az ősei, ha ő maga nem is? Ha az ősei számos betegségét cipeli magában, vagy bűnöző génjei vannak?

- Ezt az érvet kapásból lepuffantom – jelentette ki Mira határozottan. – Igaz, amit mondtál, de ez éppen úgy igaz a körülöttünk szaladgáló nadrágok büszke tulajdonosaira is.

- Ezt hogy értsem?

- Úgy, hogy ha egy spermabank donorjai között vannak ilyenek is, olyanok is, mert hiszen az örökítő anyagban mindez tényleg ott lapulhat, hát ugyanez a helyzet azokkal az… „anyagokkal” is, amit bármelyik férfitól kaphatunk, hogy úgy mondjam: „élő, egyenes adásban”! Mindenki magában hordozza az ősök genetikai tulajdonságait, szépet és csúnyát, jót és rosszat. Tehát, ha semmi sem szól a spermabank mellett, hát ellene sem.

- Azért kétségtelenül kellemesebb az „élő, egyenes adás”, mint egy vizsgálóban fölfeküdni az asztalra és várni, hogy beléd fecskendezzenek egy injekció-féleséget…

- Kétségtelen… De folytatom. – Mira most a harmadik ujját mutatta fel: – Három: ki lehet-e építeni egy igazi kapcsolatot mondjuk egy vagy másfél hónap alatt? Nem lehet!

- Te félreérted a helyzetet – jegyezte meg Edit és barátnője szemébe nézett. – A különleges helyzet különleges megoldást kíván. Nincs időd arra, hogy találj egy férfit, aki előbb hetekig udvarol neked, talán egy-két hónapig is, míg annyira megismered, és közel engeded magadhoz, hogy… szóval tudod.

- Négy: a sietség sosem jó – feleselt Mira, mutatva már négy ujját – Hát nem érted? Nem mindegy, milyen ember az! Nem mindegy, hogy ki lesz a gyerekem apja!

Ezt már majdnem kiáltva jelentette ki – és a közeli asztaloknál a fejek feléjük fordultak. Döbbent tekintetek meredtek a két nőre, akikben egyesek talán már leszbikus párt is sejtettek. Mira behúzta a nyakát, és halkabban folytatta:

- Ahogy mondtam: nem mindegy. Csak azért, mert sürget az idő, nyugodjak bele akármibe? Szállítsam le az igényeimet a pinceszint alá? Legyen az a pasas akárki, csak képes legyen gyereket csinálni?

Mielőtt a hangereje ismét megemelkedett volna, Edit leintette. Várt egy kicsit, míg a barátnője lecsillapodik, aztán kezdte halkan, meggyőzően:

- Senki sem mondta, hogy legyen jó neked akárki, csak gyorsan! De azt is tudnod kell, hogy a hagyományos módozatra nem lesz időd. Mert te régebben is hosszan udvaroltattál magadnak a fiúkkal, pasasokkal, aztán végre nagy kegyesen hagytad, hogy elcsábítsanak, vagy ellenkezőleg, kirúgtad őket, ha csak egyszer is eltévesztették a lépést… Hát az efféle ceremóniákra nem lesz idő, ezt jobb, ha már most tudod.

Mira magában kénytelen volt elismerni mindezt. Régebben tényleg ilyen volt – ki tudhatná ezt rajta kívül, mint az egyetlen ember, aki ilyen közel áll hozzá? Sokszor eltalálták még egymás gondolatait is. Ám Mira nem adta fel olyan könnyen, tovább érvelt:

- Öt: fogjak egy pasit, rántsam be az ágyamba és hajrá..? És utána mi lesz? Megmondjam neki, hogy csak „egyszer használatos férfi” volt, most mehet isten hírével? Vagy ha egyszer nem elég, mert nem szokott elég lenni ahhoz, hogy teherbe essek, tartsam magam mellett hetekig, és minden nap húzzam be az ágyba?

Majd, mielőtt Edit megszólalhatott volna, már a másik keze egyik ujját is feltartotta a másik keze mind az öt ujja mellé:

- Hat! Tudhat róla a szerencsétlen áldozat, hogy mire használom fel őt? Mint egy kísérleti nyulat… vagy helyesebb, ha tenyészállatot mondok? Vagy csak kihasználom és eldobom? És soha nem tudja meg, miről volt szó? Azt sem, hogy született egy fia vagy lánya?

Edit nem bírta tovább, felmutatta a maga hét ujját:

- Hét! Ha a pasas nem tud semmit, nem lehet belőle baj. De ha – nyolc! – tudja, hogy mire megy ki a játék, netán bele is egyezik, hogy „utána” eltűnik, és többet nem látod, mi a garancia, hogy egyszer, akár évekkel később, nem keres meg, hogy lássa a gyerekét, sőt nem követeli majd a szülői jogait? Akár pert is indíthat majd ellened a gyerekért!

Most villogó szemmel, vitára készen ültek egymással szemben. Emésztették a hallottakat, és lassan lecsillapodtak. Egy perccel később megint a régi barátnők voltak, akik már heveskedés nélkül folytatták az eszmecserét:

- Ha téged hallgat az ember, akkor nincs is megoldás!

- Megoldás van, csak optimális, igazán jó, kockázatmentes megoldás nincs.

- Talán igazad van. Akármit teszünk, vannak hátulütői.

- Még az látszik legbiztonságosabbnak, hogy találj egy pasit, feküdj le vele néhányszor, míg teherbe nem esel, aztán rúgd ki.

- Hogy te milyen kegyetlen vagy!

- Csak realista. Most mit „etesselek” téged mindenféle kenetes maszlaggal? Hogy „igaz szerelem”, meg hogy „eljön majd a nagy Ő”? A „belovagol hófehér paripán, és oltár elé vezet”-féle marhaságokkal tömjem a fejedet? Itt most helyzet van, drágám. Méghozzá egy kicsit, vagy nem is kicsit drámai helyzet.

- Gondoltál arra egyáltalán, hogy egy ember életéről beszélgetünk?

- Magadra gondoltál?

- Nem. Őrá – és ezeréves, önkéntelen mozdulattal tette a kezét a hasára. Edit Mirára meredt, nagyot nyelt, aztán kicsit letörten jegyezte meg:

- Igazad van. Végül is pont őérte keressük a megoldást. De ne feledd: ami neked gond, nekem is az. Ugyan engem nem sürget az idő… vagy mégis? Nem beteg vagyok, hanem harmincöt éves, és bár van még néhány évem, azért az én méhem sem lesz szülésre kész az idők végezetéig.

Mira befejezte a fagylaltot, és csak annyit mondott:

- Hát van min gondolkoznom. Adj huszonnégy órát… holnap együtt ebédelünk, oké? Addigra hátha kitalálunk valamit. Gondolkozz!

- Te is – felelte halkan Edit. Mira már rég elment, amikor a nő még ott ült az asztalnál, állát a két öklére támasztva nézte az egyre kékebb eget. Gondolkozott.

Csak másnap délután született döntés. De még volt előtte egy éjszaka, és a nap első fele. Talán ha nincs rajta az idő sürgető nyomása, hamarabb kitalál valamit..? Vagy csak úgy képzelte most, amikor szinte csapdában vergődött? Nem jutott sehová, pedig annyit gondolkodott már, hogy szinte fájt. Hajnalban az jutott eszébe, hogy talán segítene, ha megosztaná a gondot másokkal is. De ez nagyon halvány ötlet volt, mindjárt ez elején el is vetette, de nem tudott tőle szabadulni: továbbra is a lelkében lapult.

Később arra gondolt, hogy milyen szerencsés! Hiszen járhatott volna sokkal rosszabbul is. Például, hogy a klinikán közlik vele: méhrákja van. Akkor hogyan érezte volna magát? És most mit tenne, mihez kezdene? Onnantól kezdve máris gyászolhatná önmagát. Semmi egyébre nem tudna gondolni… De nem ez történt. Megmarad az élete, sőt, a nőisége is. Továbbra is egy asszony, akinek ugyan nincs párja, és ez most gondokat okoz, viszont szülhet gyereket. Igaz, csak egyet, de hát ez mégis más…

Mire felkelt, egészen megvigasztalódott. A gondot, hogy ki lesz a gyermek apja, igyekezett a háttérbe szorítani – persze nem ment. Állandóan ott volt a fejében, még talán a testében is, a gyomra összeszorult… De hősiesen küzdött. Megreggelizett és elindult munkába.

Akkoriban, már több mint egy éve, a városháza egyik osztályán dolgozott, irodában. A munka unalmas, de legalább volt. Köröskörül elég sok a munkanélküli, a nagy válság még nem múlt el egészen, sokan keresnek munkát.

Amikor belépett a múlt századi, már nem elég modern épületbe, észrevette, hogy másképpen nézi a férfiakat, mint eddig. A múltban a legtöbbször észre sem vette őket: működött az agyában és a szemében egyfajta válogató „műszer”. Ez szelektált helyette is. A harmincon aluliak és a negyvenötön felüliek már szemre sem számítottak, az agya nem regisztrálta jelenlétüket egy másodpercre sem. Elmentek mellette, és ő is elment mellettük. Ez nemcsak a városban volt így, de itt, a városházán is.

A liftben arra gondolt: itt nem is szabad partnert választani, mert a leendő apa továbbra is itt dolgozik, és hamar megtudja, hogy a nő, akivel lefeküdt júniusban, egyre nagyobb pocakkal, egyre fáradtabban járt be az irodába, aztán márciusban anya lett… Nagyon ostoba férfinak kéne annak lennie, aki nem kapcsolná össze a két eseményt. Márpedig Mirának nem volt szüksége ostoba férfira.

Csak a statisztika kedvéért készített egy gyors számvetést, már amikor az íróasztala mellett ült. Hányan lehetnének apajelöltek az irodában? Az egész városházán? Dolgozott ott vagy ötven férfi, azaz sokan, sokféle beosztásban. Ha kizárta a harmincon aluliakat meg a negyvenötön felülieket, maradt talán tizenkettő, abból tíz nős, vagy van állandó partnere, már amennyire ezt így tudni lehet. A maradék kettő pedig nem tetszett neki sem mint férfi, sem mint ember. Mira ráébredt, hogy vagy elfogadja ezt az ijesztő arányt, és az így van nyilván a város, az ország vagy akár egész Európa viszonylatában is – vagy változtat a szabályokon. Miért ne lehetne a leendő gyermek apja akár tíz évvel is fiatalabb nála? Vagy idősebb negyvenötnél?

Ez egy kicsit feljavította a kedvét. Sokkal jobban érezte magát, amikor tizenkettő után néhány perccel a szokott büféjükben a kis asztal másik oldalán leült Edit. Szokásuk szerint nem köszöntek egymásnak, könnyedén átlépték a világ effajta kicsinyes szabályait:

- Azt nézem, jobb-e a kedved, mint tegnap? – kezdte a barátnője.

- Jobb a kedvem, de megoldásom nincs.

- Nekem sincs, de van pár ötletem.

- Ne kímélj!

- Nem kíméllek. A legvadabb ötlettel kezdem: apróhirdetés.

- Házassági?

- Szexuális.

- Kifejtenéd bővebben?

- Látom, érdekel, hatott a „hívó szó”, hát hatni fog másokra is. Röviden megírjuk, milyen pácban vagy, és jelentkezőket várunk.

- Ez förtelmes – jegyezte meg Mira méla undorral, de csöppet sem elítélően – Odavessem magamat egy idegennek, aki csak heccből jelentkezett? Mert jó „bulinak” tartja, hogy lefeküdhet egy nővel, akinek gyorsan kell egy gyermek?

- Rendben van, ötlet elvetve – egyezett bele Edit gyanúsan szelíden és főleg gyorsan. Mira résen volt. Sejtette: azért dobta be Edit ezt a vad dolgot, hogy barátnője majd könnyebben igent mondjon a következőre, ami nyilván nem kevésbé „vad”. Már hallotta is:

- Elmegyünk az egyik tévécsatorna kibeszélős műsorába. Te feltárod a problémát, és megoldást a nézőktől kérnek majd.

Mira máris sorolta az ellenvetéseit:

- Egy: ott meg kéne mutatnom az arcomat is, és végem lenne, még hónapokkal később is ujjal mutogatnának rám a munkahelyemen, de akár az utcán is. Kettő: a legtöbb férfi ismét csak „buliból” jelentkezne.

- De jelentkezne, és ez itt a döntő!

- Van még egy érvem – sóhajtotta Mira – Képzeld el, minden műsor fennmarad valahol, a legtöbbször az interneten. Megszületik a gyerekem, tízéves lesz vagy tizenhat, és valahol megtalálja az anyját, amint éppen sürgősen apát keres..!

- Érv elfogadva – Edit szolgálatkész volt, de látszott az arcán, hogy kezd kifogyni az ötletekből. Halkabban folytatta: – Ugyanez rádióban? Ott nem látszik az arcod…

Ez egy kicsit megfogta Mirát. A rádió, igen, az más. De ismét a fejét rázta:

- A hangomat felismerik a munkatársak, aztán itt-ott mások is… Ha bármiféle módon a nyilvánossághoz fordulok, nem szabad, hogy fény derüljön a kilétemre.

- Ezt olyan szépen fogalmaztad meg, akár egy vezércikket – kesergett Edit. Látszott, hogy másba most nem tud belekötni. Aztán felragyogott az arca, egymás felé fordultak, és ugyanabban a pillanatban ugyanaz jutott mindkettőjük eszébe – hát majdnem egyszerre mondták ki:

- Újságban!

- Újságnak kell nyilatkozni!

Megörültek, lám mennyire egyformák ők ketten, túlságosan is. Mert rögtön átfuttatták az agyukon a dolog jó és rossz oldalait, és már sorolták is, sokszor meg sem várva, míg a másik befejezi a mondanivalóját. Így csinálták ezt már majdnem húsz éve:

- Vigyázni kell, ne írják ki a nevedet.

- De még csak a kezdőbetűit sem! A külsőt sem kéne hangsúlyozni.

- Vagy éppen ellenkezőleg? Hiszen senki sem harap rá egy zsákbamacskára!

- Sok mindennek neveztek már eddig nem túl hosszú életemben, de zsákbamacskának még nem.

- Tudod, mire gondolok… Nem sugallhatja a nyomtatott interjú azt, hogy egy ronda banya vagy, akinek azért nem született még gyereke, mert a férfiak rá sem tudtak nézni…

- Ez tényleg túlzás lenne. Írjon hát le engem az újságíró, de ne dicsérjen.

- Nem kell, hogy később valaki csalódást érezzen.

- Vagy csalást kiáltson. Írja le, hogy átlagos külsejű nő vagyok, magasság, testsúly, hajszín, szemszín…

- „Útlevél-adatokat” adjon meg, ne többet. Akkor benne vagy?

Mira kicsit habozott:

- Hááát…

- Benne vagy. – Edit nagyon jól ismerte Mira hanghordozását, pillantását, mozdulatait. Most mindezek együtt egyetlen másodperc alatt jelezték neki, hogy a barátnője ellenállása megtört. Ha közösen hozták is össze, talán megszületett a megoldás. Nézték egymást, aztán Mira a tányérja fölé hajolt:

- Rendben van. De kicsit kínos lenne utánajárnom, hogy szóba álljon velem egy újságíró. Hogy én kuncsorogjak egy interjú után, ráadásul ilyen kényes témában.

- Az újságíró lehet férfi is? – kérdezte Edit csintalan mosollyal. Összenevettek, de Mira a fejét rázta:

- Valahogy kihagynám mindazokat, akik érintettek vagy szereplők ebben az ügyben. Legyen teljes az álcázás. Nagyon kíváncsi vagyok, ki jelentkezik majd egy ilyen cikk után? És hogyan találnak hozzám azok a jelentkezések, már ha lesznek?

Edit nagylelkűen bólogatott:

- Lesznek bizony, ne tarts semmitől. És ha kell, én majd azt is megszervezem.

- De remélem, nem állsz elő megint egy olyan ötlettel, mint a szex-apróhirdetés. Mert itt már-már a kerítés bűnébe esel!

- Ami mellesleg egy jövedelmező foglalkozás, mint mondják. Nem véletlenül bünteti a törvény… – somolygott a nő, és most már megnyugodva nekilátott ő is az ebédjének.

Ha Edit egyszer valamit elhatározott, ő maga volt a szélsebesség. Már másnap este felhívta Mirát:

- Úgy néz ki, ráharaptak a Napi Futárnál, tudod, amelyik félig-meddig bulváros, de azért szokott közölni komoly anyagokat is. A szerkesztőség a két szint között egyensúlyoz, ami nagyon jól megy nekik, mert már vagy tíz éve a piacon vannak, és egészen jó hírük lett a médiában. Van egy szombati mellékletük, aminek Érdekes Futár az alcíme. Találtam egy újságírónőt, aki szívesen beszélgetne veled. Esküt tett, hogy semmi indiszkréció, senki nem tudja meg, ki vagy. Még a kollégái sem. Ezért nem is a szerkesztőségben találkoztok, hanem valahol a városban, egy kávézóban. Jó neked a holnap délután tizenhét-harminc?

- Holnap tizenhét-harminc, igenis! – tisztelget Mira, amit a barátnője a lelki szemeivel látott is a telefonon át, és jót nevetett.

- Gyere negyedórával korábban a Magnóliába, a régi főtéren. Ott leszek, bemutatlak majd a nőnek, és én elhúzok, te pedig beszélhetsz vele. Így jó?

- Így jó – felelte Mira, bár a lelkében apró kis félelmek ébredtek. „Egy velem készült névtelen interjú még mindig jobb, mint egy szex-hirdetés”, futott át a fején.