Copyright © R. Kelényi Angelika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5692-22-2

Kamillának

1.

Szeptember volt, az Úr 1609. esztendejében. Még nem csípte dér a fákat, de a lombok őszi színekbe öltöztek, s hajnalban a verebek didergősen bújtak össze az ágakon. Szeretem a pirkadatot. Szeretem, amikor alszik a város, alszik a ház, csend van…

Fázósan magamra húztam a takarót, és a derengő fényben a könyv felé nyúltam, mely az ágyam melletti asztalkán pihent. Az elmúlt két hétben, mióta eltemettem atyámat, akit Fabricius Pál seborvosként tisztelt egész Pozsony, nem váltam meg tőle. Úgy éreztem, mintha a papa is velem lenne, amikor hozzáérek. Mindig azt mondta:

– Flóra! Csakis akkor veheted a kezedbe, amikor senki nem lát. Megértetted?

Megértettem, hiszen a közvélekedés szerint ez az értekezés egyáltalán nem ifjú hölgyek szemének és lelkének való. Különösen, hogy egy lutheránus orvos írta. Eretneksége azonban úgy tűnt, nem bántotta annyira a papát, hogy a tanácsait ne olvassa el, mi több, megengedte, hogy én is belepillantsak. Roppant hasznosnak találta Kyr Pál{1} könyvét, s mint seborvos, maga is alkalmazta a betegeken. Természetesen soha nem vallotta be senki előtt, hogy egy protestáns ember meglátásaival egyetért. Hogyan is tehette volna hithű katolikus létére? A brassói orvos útmutatásai azonban engem is lenyűgöztek, új világot nyitottak előttem, noha atyám orvosi tevékenységét látva nem okoztak számomra akkora meglepetést, mint azt sokan hitték volna…

Kezemben a könyvvel a párnámra dőltem, és a szemközti falon függő keresztre bámultam. A derengésben úgy tűnt, mintha a feszület megmozdulna, és a megfeszített Jézus felém fordulna meggyötört arcával, de tudtam, hogy csak a szemem csal meg a félhomályban.

Emésztett a gondolat, hogy már két hónapja semmi hír nem érkezett a nővérem, Dorottya felől. Addig minden héten küldött levelet, olykor csak pár sort, melyben biztosított bennünket arról, hogy jól van, hasznos munkát végez Nádasdyné nagyasszony mellett, és nincs semmire szüksége. De mióta nem hallatott magáról, atyám – bár előttem titkolni próbálta – erősen aggódni látszott. Féltettem, hisz a szíve nem volt erős. Ha gondok emésztették, korábban is előfordult, hogy elsápadt, a mellére szorította a kezét, és le kellett ülnie, hogy összeszedhesse magát. Gyakran mondogatta, hogy mi éltetjük, mi vagyunk a boldogsága, Dorottya, meg én. Miután azonban nővérem hetek óta nem írt, atyám egyre gyakrabban sápadt el. Talán vádolta is magát amiatt, hogy elengedte a háztól.

Önmagában már az is csodának számított, hogy ecsedi Báthory Erzsébet, az egykori neves törökverő, Nádasdy Ferenc özvegye kiválasztotta Dorkát a leányok közül, akik mind azért folyamodtak, hogy közvetlenül mellette szolgálhassanak. A legnagyobb csoda azonban mégiscsak az volt, hogy a papa hagyta, hogy egy egész évre a grófnő szolgálatába álljon. Pedig már igen közel járt ahhoz, hogy Mayer János uram, Pozsony leggazdagabb kereskedőjének a fia, megkérje a kezét. Dorka azonban, amint megtudta, hogy a grófnő olyan lányt keres, aki örömmel segítené őt áldásos munkájában, mintha megbolondult volna. Csak azt hajtogatta, hogy jobb férjet is találhat Báthory Erzsébet palotájában, mint a ferde mosolyú János. Igaz, Mayer uram nem épp délceg ember, és a fogai is rohadnak, de kényelmes, biztonságos életet biztosított volna neki. Ő azonban inkább elkocsizott Csejtére, ahol állítólag a kegyelmes asszony lassan a vár összes melléképületét ispotállyá alakíttatta át. Oda jártak a jobbágyok mindenféle bajukkal, a nagyasszony pedig gyógyíttatta őket egy orvossal.

Hogy miféle ember az a doktor, arról csak a nővérem leveleiből értesültünk. Azt írta, igen fura szerzet, ráadásul egy szót sem beszél magyarul, csak olaszul karattyol, mert talián az istenadta: Firenzéből hozatta a nagyasszony. Férjnek nem való, mert rendkívül csúf és öreg, de a jobbágyok közül sokan meggyógyulnak a keze által, így megbecsülik, még a ruháját is megcsókolják a gondoskodásért…

Irigyeltem Dorkát, amikor a leveleit olvastam, mert úgy véltem, én sokkal alkalmasabb lettem volna arra, hogy a grófnő mellett szolgáljak. Engem mindig is érdekelt a gyógyítás tudománya, ezzel szemben a nővéremet leginkább csak a szerelem foglalkoztatta. Megjegyzem, volt idő, amikor engem is jobban lekötöttek egy ifjú iránti érzelmeim, mint Kyr Pál könyve, de ennek már lassan két éve vége, s azóta egyetlen férfiszemély sem tudott hozzám közel férkőzni. Mivel Dorka az idősebb, és valakinek a papa mellett kellett maradni, így én nem is jelentkezhettem. Mondhattam volna azt is, hogy Dorottya már megérett a házasságra, sőt, nyugodtan mondhatjuk, hogy túlérett a maga tizenkilenc esztendejével. Ezzel azonban magamnak is ártottam volna, hisz alig vagyok fiatalabb nála. Még a végén arra gondoltak volna, hogy nekem is rögvest férjet kell találni, amit én a legkevésbé sem szerettem volna. Legalábbis azok közül az urak közül, akiket ismerek, egyiket sem kívánnám férjuramnak. Egyébként is túl sokáig hevert darabokban a szívem, hisz az az ifjú, akiért dobogott, eljegyzett egy másik, az enyémnél jóval nagyobb hozománnyal bíró leányt. Pedig mindig azt hittem, hogy Ottó engem választ majd, fel sem merült bennem, hogy más felesége lehetnék.

A családja egy cseppet sem volt jómódú, csak a nevük csillogott, mint a csiszolt gyémánt: Waldstein. Igaz, hogy a grófi család elszegényedett ágát képviselték, de a név az név… És ki ne akarna grófnő lenni, még akár annak árán is, hogy fizetnie kell érte? Tudom, hogy Ottó nem szeretett bele a nem szép, ellenben igen gőgös Lőw Klárába, a családja azonban igen. Jobban mondva nem is a leányba, hanem az atyja házaiba, s a címüket ajánlották a kisasszony tetemes hozományáért cserébe. Mélységesen elkeseredtem, s megvallom, majdnem belepusztultam a tudatba, hogy az elképzelt szép jövőm immár csak por és hamu.

Mindezt tizenhat évesen éltem át, ő azóta feleségül vette Lőw Klárát, és beköltözött a leány hozományába, én pedig az eltelt két évben rá sem néztem egyetlen ifjúra, de még öregre sem. Érzelmeimről természetesen senki nem tudott, a papa is úgy hitte, csupán barátság az, mely Ottóhoz köt, hisz gyermeknek látott még, noha más leányok már akár tizennégy évesen férjhez mentek. Nekem viszont addig esélyem sem lehet a házasságra, míg Dorottya nem talál férjet. Ő az idősebb, úgy illik, először ő távozzon a háztól. Természetesen nem úgy, ahogy tette, hanem a hites urával közös otthonába.

Valójában nem gyötrődtem amiatt, hogy elodázta a nászt, hisz utána rövidesen én következtem volna, ami jelen esetben nemigen volt ínyemre. Nem szóltam hát, hogy inkább én mennék a grófnő mellé, mert egyrészt úgysem engedte volna a papa, másrészt azt hittem, a nővérem sem tudja keresztülvinni az akaratát. A lelkesedésével és az erőszakossággal, mellyel atyánkat kérlelte, meglepetésemre azért mégiscsak elérte a célját.

A papa nem tudott szigorúan bánni velünk. Dorottyával különösen nem, hisz kettőnk közül ő hasonlít jobban anyánkra, akit immár nyolc esztendeje elvesztettünk. Apánkat haláláig furdalta a lelkiismeret, amiért orvos létére nem volt képes kigyógyítani a tüdőbajból, így azzal vezekelt, hogy nekünk mindent megadott, ami csak erejéből tellett.

Eliza néni, a papa hajadon nővére, aki szeretett anyánk halála óta a neveltetésünkről gondoskodott, gyakran emlegette, hogy igen erős bennem a Fabricius vér, ezért ütök el teljesen a nővéremtől. Dorottya kicsi, finom leány volt, amolyan baba, szép barna szemekkel és őzike tekintettel. Igazi, védelmezni való apróság. Én majdnem egy fejjel túlnőttem rajta, szőkés hajam, kék szemem első pillantásra azonnal atyámra emlékeztette a felületes szemlélőket. Amikor azonban alaposabban megnéztek, mindig megjegyezték, hogy ebben ki is merül minden hasonlóságunk, hisz én mégiscsak lányos, bájos vonásokat kaptam a teremtőtől. Sudár termetem okán már gyerekkorunkban is minduntalan azt hitték, hogy idősebb vagyok a nővéremnél. Ezért gyakorta erősebbnek is éreztem magam nála, egy idő után pedig inkább én vigyáztam rá, noha ennek fordítva kellett volna lennie. Talán ezért van, hogy most is úgy szorítja a szívemet az aggodalom az én szeles, meggondolatlan, szerelmi álmokat dédelgető testvérem miatt, mintha az anyja volnék, nem is a kishúga.

Atyánk igen elfoglalt ember volt, mindenki tudta róla Pozsonyban, hogy nagy tudósa a gyógyító növényeknek. Ritkán alkalmazott érvágást, s csak kimondottan megalapozott esetben használta a pengét, hogy kimetsszen egy-egy kóros elváltozást a beteg testből.

Engem pedig mindig is jobban izgatott a gyógyfüvek hatása, vagy az ételek kártékonysága, hasznossága, mint a varrogatás és a háztartás. A vér látványát nem viselem el, ez már kislány koromban kiderült, amikor a szakácsné az orrom előtt nyisszantotta el a tyúk nyakát. Én ordítva menekültem anyám szoknyája mögé, összeszorítottam a szememet, és még a fülemet is befogtam, pedig annak a jószágnak már nem is volt hangja. Azt kiabáltam, hogy „Szegény tyúk, szegény tyúk, mi lesz most már a kiscsirkékkel?!” Harsányan kacagtak rajtam – a szakácsné tokája csak úgy rengett, annyira nevetett –, anyám pedig azt mondta, hogy eszembe ne jusson atyám könyvei között turkálni, mert ennél még cifrábbat is láthatok.

Nekem több sem kellett. Amint megtanultam annyira latinul, hogy folyékonyan olvashassak, nyomban a papa orvosi könyveit kezdtem bújni. Ugyan igyekeztem elkerülni azokat, amelyekben emberek meztelen testét ábrázolták, azokat pedig különösen, melyekben műtéti eljárásokat mutattak be, de a növényekről, az egészséges életvitellel kapcsolatos fejtegetésekről, az egészség megőrzéséről örömmel olvastam…

Ismét kezembe vettem Kyr Pál könyvét, mely éppen ilyen tanácsokat foglalt magában, és kinyitottam. Az eretnek orvos értekezése a mértékletességre helyezi a hangsúlyt, és mélyen egyetértettem a gondolataival. Hisz az ember a maga kárán is megtanulja, hogy ha túl sok zsíros cupákot eszik, elnehezül, ha nem pihen eleget, fáradt lesz, ha nem mozog, csak naphosszat hímezget, akkor elmacskásodik a lába. Nem bonyolult okfejtés, mégis milyen kevesen veszik figyelembe ezeket az egyszerű és világos meglátásokat! A papa előszeretettel alkalmazta is az általa összegyűjtött hasznos tanácsokat a betegein. Eliza nénit azonban képtelen volt rávenni a mértékletességre, és arra sem tudta rábeszélni, hogy bennünket másképp tanítson az életre, mint ahogy azt ő elképzeli, ahogyan az úri társaság elvárja. Így mi, leányok, ha rajta múlik, mást sem tettünk volna naphosszat, mint üldögélünk, hímezgetünk, csacsogunk, és eszünk. Szerencsére engem nagy kíváncsisággal áldott meg az Isten, ezért mindig találtam kibúvót a bibliaolvasás és a kézimunka alól, hogy másfelé vegyem az utamat. Hol a könyvek közé, hol a konyhába, hol pedig az udvarra, ahonnan minduntalan mocskosan, papsajttal, kamillával megrakodva tértem vissza. A néni ilyenkor keményen megdorgált, és azt hangoztatta, hogy soha nem fogok férjet találni, mert senki nem vesz el egy ilyen izgága, csintalan leányt, mint én. Dorka a nénivel értett egyet. Ő sokkal szívesebben üldögélt a fogadószobában, ábrándozott az ablakot bámulva, vagy varrogatott dudorászva, mint hogy bármi mást tegyen. Ezért is lepett meg mindenkit, hogy el akar menni a grófnőhöz, mégpedig olyan vehemenciával, mely elsöpört minden ellenállást. Engem azonban nem ért váratlanul az elhatározása, mert tudtam, hogy János úrfit a háta közepére kívánja. Tisztában volt vele, ha nincs más eshetőség, el kell fogadnia a házassági ajánlatot, hisz jócskán benne van a korban, de remélte, hogy a lánykérésig még történik valami, amivel legalább elodázhatja a nászt. Hát, történt is.

Most azonban semmit sem tudok róla. Pedig megírtam neki, hogy a papa meghalt, megírtam, hogy mennyire elkeseredett, magányos vagyok, de nem érkezett válasz. Sem egy levél, sem egy üzenet, ami igen aggasztó, különösen, hogy a csejtei úrnőről olyan rémséges hírek terjedtek el az utóbbi néhány hétben, hogy ha csak eszembe jutnak, lever a víz. Azt mondják, leányok tűnnek el a várból, egyik napról a másikra senki nem hall felőlük. Azt is mondják, valami szörnyeteg garázdálkodik a környéken, aki szűz leányokat rabol, hogy a vérükből táplálkozzon, de őszintén megvallom, ezt mesebeszédnek tartom. A falusiak mind olyan hiszékenyek, minden tragédia mögött valamiféle boszorkányságot látnak, s elterjesztik a hírt, amit mások, hasonlóképpen hiszékeny népek továbbadnak.

Még itt, Pozsonyban is akadnak szép számmal legendák. Elég, ha csak a kelmekereskedő feleségének, Borbála asszonynak a halálára gondolok, aki jó erőben lévő, pirospozsgás asszonyság létére hirtelen sápadt lett, a szemei beestek, aztán nem telt el két hét, és magához szólította az Úr. Mivel tudvalévő volt, hogy csúnyán összeveszett a Szentpál utca végén lakó öreg Kelemen Máriával, akit sokan boszorkánynak hittek, szárnyra kapott a hír, hogy az megátkozta, elszívta az életerejét, s az asszonyság ebbe halt bele. Atyám megvizsgálta a holttestét, és kiderült, hogy gyomorvérzés vitte el, de addigra már az egész város azt beszélte, hogy nem szabad Mári asszonnyal vitába keveredni, mert aki neki árt, az épp úgy végzi majd, mint a szerencsétlen kereskedőné. Egyébiránt hiába is bizonygatta volna a papa, hogy gyomorvérzés bizony előfordulhat az olyan heves vérű embereknél, mint Borbála asszony, aki folyton paprikavörösen ordított, és nem vetette meg sem a bort, sem a nehéz ételeket. Úgyis azt gondolták volna, hogy a vénasszony küldte rá a betegséget, bármit mond is az orvos. A mértékletesség az egészség alapja, ezt írja Kyr Pál uram is a könyvében, s Borbála asszony nem épp az önmegtartóztatásról volt híres…

Már egészen kivilágosodott, mire a gondolataimban idáig értem. Félretettem a könyvet, mert nem hagyott nyugodni Dorottya eltűnése. Attól, hogy nemigen hiszek a szűzlányokat elrabló szörny létezésében, még az aggodalmam nem csökkent. A boszorkányokkal is így voltam. Én még nem találkoztam eggyel sem, így nem is nagyon gondoltam rájuk, hacsak akkor nem, amikor Berta, a dadám meséiben felbukkantak. Nem mondom, hogy nem létezhetnek, csak azt, hogy én bizony még egyet sem láttam, és azokról, akikre ráfogták, többségében kiderült, hogy semmi közük a túlvilághoz. Boszorkányoknak nagyrészt az idős, egyedül élő asszonyokat nézik, akik esetleg még a gyógyító füvekhez is konyítanak. Ezért azok, akik nem értik, mivel foglalkoznak, hogyan gyógyítanak, rájuk sütik, hogy pokolbéli démonokkal cimborálnak. A leányrabló szörnyről is valami hasonlót gondoltam. Nagyobb esélyt láttam rá, hogy ember az, aki eltünteti a lányokat, s nem egy démon portyázik Csejte környékén.

Az ablakhoz sétáltam, és kipillantottam az utcára. Az én szobám szerencsére nem a kertre nézett, így láthattam a külvilágot, ki sem kellett mennem hozzá. Gyakorta figyeltem innen az utcán zajló életet. Sokszor szolgált meglepetéssel, s esetenként olyan történéseknek is tanúja lehettem, melyeket nyilván nem kötöttek volna az orromra, ha kérdezősködök. Most azonban nem érdekelt sem az, hogy tegnap óta mennyit színesedtek a platánok levelei, sem az, hogy Ilkának, a Jankovicsék szolgálójának hozott-e ajándékot a hentes, aki már évek óta udvarol neki. Kizárólag az járt az eszemben, hogy Dorka vajon miért nem ad hírt magáról. Próbáltam magyarázatot találni rá, de egyik elképzelésem sem bizonyult jobbnak a másiknál. Az is eszembe jutott, hogy talán beteg, és nem tud üzenni. De ez a feltevés sem nyugtatott meg, mert a rettenetes kép, hogy a nővérem lázasan, verejtékben úszva fekszik egy ágyban, és nem vagyunk mellette, ugyancsak könnyeket csalt a szemembe. Azt feltételezni sem akartam, hogy valóban elrabolták, vagy valami végzetes történt vele, mert még a gondolatot sem bírtam elviselni. Nekem már csak ő volt.

– Flóra! Florilla! – riasztott fel tépelődésemből az öblös, férfiakat megszégyenítő hang, mely az ajtóm irányából érkezett. Aztán két koppantás után benyitott a hang gazdája, Berta, aki nem hazudtolta meg orgánumát. Hatalmas, testes asszonyság a dajkám, aki születésem óta mellettem áll, vigasztal, dorgál, és szeretetében soha nem kételkedtem. – Azonnal vedd fel a köpenyedet, mert megfázol! – dörrent rám, és aggodalmas tekintettel nézett végig rajtam. – Hűvös van már, ne ácsorogj ebben a vékony hálóingben, mezítláb a hideg padlón!

Aztán beljebb lépett, elvette az ágy melletti székre terített köpenyemet, és beleburkolt, mint egy kisgyermeket.

– Atyád jár az eszedben? – Kutatva nézett rám. – Vagy Dorottyára gondoltál?

Csak bólintottam, és a szemem megtelt könnyel. Berta előtt nem volt mit szégyellnem, sírtam már neki eleget. Jóanyám halálakor tízéves voltam, még gyermek, s a dajkám anyai szívvel ölelt minden este, míg álomba nem zokogtam magamat.

– Rettegek, Berta, hogy valami nagyon rossz történt vele. Tudod, milyen bolondos, milyen hiszékeny… – bólogattam. – Akaratos és makacs, de nagyon könnyű megcsalni, és rajta kívül senkim sincs. Most, hogy a papa is elment, teljesen egyedül maradtam.

Berta magához ölelt, és nem mondott semmit. Mit is mondhatott volna, hisz a tényeknek nem mondhatott ellent. Talán megjegyezhette volna, hogy ott a néném, nem maradtam magamra, de tudta, Eliza soha nem állt hozzám közel, soha nem éreztem, hogy számíthatok rá. Aztán mégis eszébe jutott valami.

– Tán csak elkeveredett a levele… Az is lehet…

– Lehet… – motyogtam. Lehunytam a szememet, és kibontakoztam az öleléséből. – De nem valószínű, te is tudod. Áltathatjuk magunkat, de valamiért Dorka nem üzent, és a hírek… Nagyon félek, Berta…

Az asszony az ágyamhoz lépett, és hátat fordítva rendezgetni kezdte a párnámat. Heves mozdulatokkal rázta a vánkost, aztán akkorákat ütött rá, mintha egy gazembert pofozna. Mintha azt ütné, aki miatt a nővérem levele nem ért el hozzánk. Például a postakocsist, vagy Báthory nagyasszonyt, vagy egy szellemet.

Két újabb hét telt el anélkül, hogy Dorottya hírt adott volna magáról. Szinte minden percben a papa halálán és Dorka hallgatásán rágódtam. Magamat vádoltam, amiért nem vettem észre, hogy atyám szenved, magamat vádoltam, hogy nem figyeltem eléggé, és nem vettem észre, hogy az idegesség, a kétség a végzete felé sodorja. Sosem látszott rajta, ha aggódott, mindig elrejtette előlünk a bánatát, a halála előtt azonban észrevehetően feszült volt, noha egy szóval sem adta tudtomra, hogy őrlődik. Bizonyára igyekezett megóvni attól, hogy átragadjon rám az ő félelme, inkább belül gyötrődött. Anyánk halála után tudtam, hogy napokig nem aludt, fel s alá járkált a házban, alig-alig evett, felénk azonban mégis volt egy-két megnyugtató, kedves szava. Micsoda lelkierő kellett ehhez! Néha még mosolyogni is próbált, pedig a fájdalma éppoly elviselhetetlen lehetett, mint a miénk – vagy akár még nagyobb, ha ez lehetséges. Imádta anyánkat, a lába elé hordta volna a csillagokat is, s elvesztése oly mélyen megviselte, hogy néhány nap alatt szinte teljesen megőszült.

Gyönyörű szerelem volt az övék, s nagy áldozatok árán lehettek csak egymáséi. Anyám gazdag, nemesi családból származott, szülei ellenezték a házasságot, nem akarták egy névtelen senkihez adni, akinek sem a családja, sem a vagyona nem volt mérhető az övékhez, ráadásul nemesi oklevéllel sem büszkélkedhetett. Soha nem láttam a nagyszüleimet, hisz anyámtól megtagadtak minden támogatást, szeretetet attól fogva, hogy ő titkon atyámat választotta a nemes ember helyett, akivel össze akarták boronálni. Amikor a jóisten édesanyámat magához vette, a papa értesítette a családot, de azoktól még egy levél sem érkezett, s a temetésen sem jelentek meg. Sem a vejükre, sem az unokáikra nem voltak kíváncsiak. Erről, persze, csak később értesültem, amikor már elég idős voltam hozzá, hogy megismerjem a történetet. A papa akkor bizonyára nem akart terhelni még ezzel is, alighanem úgy gondolta, épp elég számomra a tudat, hogy édesanyám nincs többé.

Gyermekként nem láttam az ő kínjait, csak a sajátomat, nem törődtem azzal, hogy szenved, mert azt hittem, nálam jobban senki nem szenvedhet. Most viszont éreztem, hogy titkolja bánatát, felnőtt fejjel észrevettem a jeleket, mégsem tettem semmit. Semmit, de semmit. A szívem mélyén bíztam abban, hogy egy nap levelet hoz a postakocsi, és elfelejthetjük az aggodalmunkat, de nem ez történt.

Azt mondják, a dühöt, bánatot hagyni kell kiáradni, különben elégeti a szívet, a lelket, észrevétlen pusztítja el az embert. A papával is ez történhetett. A bánat, a féltés, az aggodalom megölte, s megint csak Berta állt mellettem, aki igyekezett enyhíteni fájdalmamat. Vigasztalt, persze sikertelenül. Próbált rávenni, hogy egyek, aludjak, de minden hiábavalónak bizonyult. Bezárkóztam a szobámba, s nyitott szemmel feküdtem napokig. Tépelődtem, vádoltam magamat a papa halála miatt. Hibás voltam, hisz láttam, hogy szenved, s a falba tudtam volna verni a fejemet, amiért nem találtam valamiféle megnyugtatást számára.

A temetés után egy hónappal azonban valami megváltozott bennem. Egy gondolat ütött szöget a fejembe, egy veszélyes, de annál biztatóbb gondolat, mely lassan erős elhatározássá érett. Amikor eljött a reggel, már készen álltam a csatára, melyet, tudtam, Eliza nénivel meg kell vívnom.

2.

Körülnéztem a szobámban, és bár tudtam, hogy nem azonnal indulok, elbúcsúztam a növényeimtől, azoktól, melyek a gondtalanságra fognak emlékeztetni mindig, ha eszembe jutnak. Végigpillantottam az ablakom melletti asztalkán sorakozó csinos kis cserepeken, melyekben csombort, tündérfüvet, borsikafüvet, gyökfüvet és majoránnát neveltem, majd megsimogattam a kis vászonzsákot, melyet minden évben kitömtem kamillával. Az illata belengte a helyiséget, emellett szárított virágainak főzete jó szolgálatot tett meghűlés esetén. Ugyan a papa is tartott szárított gyógyító növényeket, melyekkel különböző nyavalyákat orvosolt, de én mindig akartam egy saját kis gyűjteményt. Az illatukat különösen szeretem, és szívesen is foglalkoztam velük. Tudtam, melyik mire való, a fűszernövényeket gyakorta én adtam a szakácsnő kezébe, hogy azzal ízesítse a sültet, leveseket. Most, hogy el kellett válnom tőlük, tisztában voltam vele, hogy a múltam, a gyerekkorom egy darabját hagyom itt a csipkés fehér cserepekben, melyek számomra igazi díszei voltak lakószobámnak.

Kyr Pál könyvét beletettem a ládámba, melyet magammal szándékoztam vinni. Két váltás ruhát és alsóruhákat pakoltam mellé. Nem akartam túl nehéz csomagot készíteni, nehogy akadályozzon az utazásban.

Az ágyam melletti asztalkához léptem, mely fölött a faragott keretes tükröm függött. Felvettem a vésett ezüstnyeles fésűmet, és áthúztam hosszú, mézszőke hajamon. Aztán óvatosan azt is betettem a ládába. Eszemben sem volt itt hagyni, még édesanyámtól kaptam a kilencedik születésnapomra. Nagy becsben tartottam, csodálatos, ragyogó darab volt, amolyan igazi úri kisasszonynak való. Anyám talán azt gondolta, hogy egyszer majd pont úgy fogok viselkedni, ahogy egy ilyen tárgyat használó leánynak illendő.

Szomorkásan rámosolyogtam a tükörképemre. Épp olyan szeles, akaratos nagylány lettem, mint amilyen vadóc kislány voltam. Soha nem sikerült belőlem hölgyet nevelni, noha pontosan tudom, mit várnak tőlem, és azt is, hogyan lenne kívánatos viselnem magam. Természetesen társaságban helyesen cselekedtem, de – ahogy anyám is gyakran mondta – igencsak felvágták a nyelvemet, és nem nagyon érdekeltek azok a dolgok, melyek a korombeli leányokat. Mint például Dorkát, aki pontosan azt tette, amit anyánk vagy Eliza néni kívánt. Ő mindig is szófogadó gyermek volt, s valószínűleg mégis bajba került. Senki nem hitte róla, hogy álmodozó, nagy szerelemről, hős lovagokról ábrándozó természetű, hisz úgy tűnt, mindenbe beletörődik, s szüleinknek soha nem mond ellent. Én azonban tudtam, hogy másnak mutatja magát, tudtam, hogy álarcot visel, és csendes mosollyal tűrte, amikor Eliza néni a Mayer Jánossal való egybekeléséről ábrándozott. Egyszer tett mást, mint amit egy jól nevelt, sorsával elégedett leány tenne, s mi lett a vége? Talán nem véletlen, hogy épp én maradtam itthon, én, akit nagyobb kitartással, és Isten bocsássa meg gondolatomat, de több ésszel is megáldott az Úr. Ő tisztában lehet azzal, hogy én eget s földet megmozgatok azért, hogy előkerítsem, míg ha ez fordítva történik, akkor senki sem lenne, aki keresésemre induljon…

Éreztem, hogy ég a szemem tengernyi elsírt könnyemtől, s a tükörhöz közelebb hajolva megállapítottam, hogy most aztán egyetlen ember sem gondolna csinosnak, hisz a szemhéjam bedagadt, szemem fehérje pedig piroslott az erektől. Egyébként is sápadt bőröm most még fehérebbnek tűnt, s ezen nem segített a kevés októberi fény sem, mely alig szüremlett be az ablakon.

Lesimítottam fekete, dísztelen gyászruhámat, nagyot sóhajtottam, és kiléptem a folyosóra. Végigpillantottam a hosszú falon, melyet festmények díszítettek, s megálltam az egyik kép előtt. Anyám portréjára néztem, gyönyörű, ereje teljében lévő, fiatal anyámra, aki már nincs mellettem, hogy segítsen, hogy tanácsot adjon. Sötét, igéző szépségű szemei mintha helyeslőn tekintettek volna rám, mintha azt sugározták volna, hogy „Menj, menj, keresd meg Dorkát, nincs már senkid a nővéreden kívül, szükségetek van egymásra!” Tudtam, hogy beleképzelem a kedves szempárba a saját gondolataimat, mégis jó volt úgy hinni, hogy ő is helyeselné a tervemet.

Nehezen fordultam el a festménytől, mintha utoljára láttam volna. Tekintetemmel még egyszer megsimogattam a karcsú alakot, ujjamat finoman végighúztam a drága arcon, aztán lefutottam a lépcsőn.

Úgy éreztem, egyetlen ember van ezen a világon, akinek hiányozni fogok ebből a házból, s ő minden bizonnyal Berta. Eliza néninek édes mindegy, hogy itt vagyok vagy másutt. Valójában jobb, ha inkább másutt, hisz úgy nincs velem gondja. Ha megpróbál visszatartani, annak csak egy oka lehet: a pénz. Én ugyanis arra készültem, hogy kikérem az örökségemet, melyet jó eséllyel megtagad, mondván, egy korombeli ifjú leány, akinek nincs férje, képtelen gondozni ezt a kis vagyont. Kicsi, mert atyánk jelentős összeget nem hagyhatott ránk, tekintve, hogy egy cseppet sem voltunk gazdagok, épp csak nem szűkölködtünk. Nekem azonban szükségem volt a pénzre, hogy elutazhassak, és szükség esetén fenntarthassam magamat.

A néném a fogadószobában üldögélt, ölébe ejtve a hímzőkeretet, és közönyös arccal lesett ki az ablakon, mely épp a kényelmes kerevettel szemben volt. Olyan szürkeség volt odakint, hogy semmit sem láthatott a kertből. Valószínűbbnek tűnt, hogy a gondolatai foglalják le.

– Eliza néni – szólítottam meg, és egy gyors térdhajtást is elkövettem, tiszteletem jeléül. Úgy látszott, észre sem vette, hogy a szobában vagyok, csak bámulta a színes üveget, arca merev volt, akár egy szoboré. Felém sem fordult. – Eliza néni – szóltam újra, s akkor végre intett, jelezve, hogy hall, de még mindig nem nézett rám.

Megvontam a vállamat, és leültem a kerevet másik végére. Gondoltam, az intés azt jelenti, foglaljak helyet.

Végre felém fordult. Ősz kontyát lefogó főkötője szorosan simult a fejére, az ablakon beáramló szürkés fénytől az arcbőre is szürkésnek hatott. Szűk, tompakék szeme kifejezéstelenül tekintett rám.

– Hát megtiszteltél végre – jegyezte meg. Hangjában enyhe gúnyt éreztem. Nyilván nehezményezte, hogy napokig felé sem néztem, nem szóltam hozzá, ahogy senkihez sem. A temetésen is magamba fordultam, eszembe sem jutott őt támogatni.

– Igen, nénémasszony – bólintottam.

Ő is csak bólogatott, mintegy nyugtázva, hogy úgy tűnik, kezdem összeszedni magam.

– Jó… Itt járt Mayer uram. Részvétét fejezte ki, és érdeklődött Dorottya felől is, de úgy éreztem, hogy már nem tartja kívánatosnak a vele való házasságot. – Élesen nézett rám, majd folytatta. – Rólad is érdeklődött.

– Valóban? – Felvontam a szemöldökömet, a hangom is kiélesedett. – S mi végre?

– Bizonyára úgy gondolja, ha nincs ló, jó a szamár is. – Furcsa kis fintor jelent meg az arcán, ahogy ezt mondta.

– Én volnék a szamár? – nevettem el magam kínomban, de aztán a néni szigorú pillantására elhalt a kényszerű kacagásom.

– Dorottya nagy hibát követett el. Ha marad, már feleség lenne, szép vagyonnal, és apád is élne még – jelentette ki, és hallottam a hangjában a dühöt. – Mindenről ti tehettek.

– Én is? Én mit tettem? – meresztettem a szememet az égbekiáltó igazságtalanság hallatán. Nem értettem, mivel vádol, nem értettem, mi közöm nekem Dorottya kalandvágyához és eltűnéséhez.

– Meg kellett volna akadályoznod, hogy elmenjen. Le kellett volna beszélned róla. Apádat meg kellett volna győznöd, hogy ne engedje el!

– Hogyan? Mégis hogyan? – Döbbenetem kiült az arcomra, tán még a számat is eltátottam e meglepő, csavaros gondolatmenetre.

– De te még örültél is, hogy elment, így egyedül birtokolhattad apád szeretetét. Nem beszélve arról, hogy míg Dorkát már majdnem megkérték, neked kilátásban sem volt egyetlen férjjelölt sem! Na, tessék! Mayer uram most már szabad. Megkaphatod, ha ügyes vagy!

– Hogy Mayer uramat én férjnek akarnám? Meg hogy meg akartam szabadulni a nővéremtől, hogy atyánk szíve egyedül az enyém legyen? Szentséges szűzanyám! Hogy juthat ilyen kegyetlen gondolat nénémasszony eszébe?

Nem tudtam türtőztetni haragomat, noha úgy sejtettem, hogy gonosz szavait csupán a tehetetlenség és a gyász mondatja vele. Nem gondolhatta komolyan, hogy én tehetek mindenről. Nem gondolhatta, hogy nekem Mayer Jánosra fáj a fogam, aki akkor se kellett volna, ha az egyetlen férfi e földkerekségen. Inkább zárdába vonulnék, semmint hogy egyetlen ujjal is hozzám érjen. Dorkát sem értettem, miért fogadja el az udvarlását, de végül bebizonyosodott, hogy ez is csak egy, a külvilágnak szóló álca volt részéről, nem más. Hisz elmenekült a házasság elől: az első adandó alkalommal elillant, hogy megszabaduljon a kényelmetlen udvarlótól.

Eliza néni elfordult, és újra az ablak szögletes mintáit tanulmányozta. Nem válaszolt, talán ő maga is sejtette, hogy túlzásba esett.

Vettem néhány nagy levegőt, hogy megnyugtassam magam, és végigsimítottam a homlokomon.

– Jól van. Bizonyára támogattam Dorka utazását, irigyeltem tőle atyánk szeretetét és Mayer uram rajongását, ha nénémasszony úgy gondolja – mondtam sokkal nyugodtabban, de maró gúnnyal. Tudtam, hogy haragos hangon nem vezethetem elő a mondandómat, ezért igyekeztem higgadtan beszélni. – Nekem is van azonban mondanivalóm.

A néni lassan felém fordult, arca feszült volt, mintha érezte volna, hogy sorsdöntő az, amit elő kívánok vezetni.

– Elmegyek Csejtére – néztem a szemébe. Nem kértem engedélyt, kijelentettem a szándékomat. A hangom határozottan, keményen csengett.

– Dehogy mész! – legyintett nyomban. Még tán el is mosolyodott, mintha valami ostobaságot mondtam volna.

– De igen, néném. Nem a beleegyezését kértem, csak szólok, ez az elhatározásom.

Eliza tekintete elsötétült.

– Nem hagyhatsz itt…

– Ugyan, mindkettőnknek jobb lesz, ha elmegyek. Megkeresem Dorottyát!

– Lehet, hogy már nem él. Hol keresnéd? Hogyan találhatnád meg, hisz tudatlan fiatal leány vagy, fogalmad sincs, mihez kezdj!

– Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel, hogy várjam a csodát. Érzem, hogy a nővérem bajban van, segítenem kell neki. Biztos vagyok benne, hogy él. Tudom! – csattant fel a hangom, mintha magam előtt akarnám bizonygatni, hogy Dorka életben van, és én vagyok az egyetlen, aki megmenthetem.

– Ebbe én nem egyezem bele! Ostobaság! Botor, gyerekes gondolat! – Már szinte kiabált. – S mit akarsz tenni? Hogy kezded keresni?

– Beállok Nádasdyné úrnőhöz az ispotályba. Ismerem a gyógyfüveket, erős vagyok. Maga mellé fog venni!

Eliza megrázta a fejét, és főkötője alól kiszabadult egy ősz tincs.

– Te is meg akarsz halni? Hallottad a híreket, nem igaz? Leányok tűnnek el a grófnő udvarából, és soha többé nem kerülnek elő. Valami szörnyeteg garázdálkodik a környéken, vagy maga a grófnő gyilkolja őket. Önszántadból sétálsz a farkasverembe? Bolond vagy?

Meglepett, hogy ennyire vissza akar tartani. Előző szavaiból inkább azt vettem ki, hogy szabadulna tőlem, hisz engem hibáztat. Most azonban úgy aggodalmaskodott a tervem miatt, mintha féltene. Aztán kiderült, hogy miért véd ilyen vehemensen:

– És miből akarsz utazni? Miből?

– Atyám nyilván hagyott rám valamit, abból.

– Tudod te, mit hagyott rád atyád? Engem. Engem, kislányom. Atyád a betegei nagy részétől nem fogadott el fizetséget. Tyúkot, tojást igen, de pénzt szinte semmit. Egyetlen lehetőségünk, hogy ne jussunk koldusbotra, az, ha férjhez mész. Méghozzá jól mész férjhez. Példának okáért Mayer Jánoshoz.

Hitetlenkedve bámultam rá. Nem akartam elhinni, hogy az én híres atyám semmi vagyont nem gyűjtött. Hát miből volt a cseléd, meg a szakácsné? Tán kosztért, kvártélyért dolgoztak ránk? Miből telt ruhákra, tanítóra, jó ételre? Megráztam a fejemet. Egy szavát sem hittem Eliza néninek. S tetézve mindezt még hozzákényszerítene Mayerhez!

– Menjen hozzá nénémasszony. Én inkább meghalok!

Mérgemben felpattantam, de a néni hirtelen, meglepő erővel kapta el a karomat, és visszarántott a kerevetre. Aztán összeszedte magát, és a másik kezével megsimogatta ökölbe szorult kezemet.

– Ne ugrálj, leányom! – mondta halkabban, mézesmázosan. – Atyád valóban nem gyűjtött vagyont, annyit hagyott ránk, hogy ideig-óráig kihúzzuk. Nem készült a halálra, hisz fiatal volt. Bizonyára úgy gondolta, hogy míg ő él, mindig lesz mit az asztalra tennünk, aztán ti férjhez mentek, s nem lesz gondotok. Sajnos azonban nem így történt. Maholnap elfogy az a kis kosztpénz, ami maradt, és mind mehetünk az utcára. – Végigsimította a homlokát, és mélyen a szemembe nézett, úgy folytatta meggyőzésemet: – Nagy vagyona van a Mayer családnak, nem kellene nélkülöznünk, nem kellene félnünk a holnaptól. Dorka is megértette ezt…

– Jól megértette, azért futott egész Csejtéig… – dünnyögtem.

– Jó, jó. De te okosabb vagy! – Már szinte simogatott a hangjával.

– Nem megyek Mayerhez, nénémasszony, akármilyen kedvesen is kér rá – ráztam a fejemet, de erőtlenebbül, mint korábban. Nem mondom, hogy megsajnáltam a nénit, de azt sem akartam, hogy nyomorogjon, amiért én viszolygok a kereskedő szerelmétől. Nagyot sóhajtottam. Tudtam, hogy ki kell találnom valamit, hogy a kecske is és a káposzta is megmaradjon. – Valamit csak hagyott ránk atyánk – néztem a szeme közé.

– Nem sokat. Ezt a házat, amit nem lehet eladni, csak ha legalább egyikőtök beleegyezik. Pár aranyat, anyád apró ékszereit…

Abban a pillanatban megértettem, hogy mi a terve. Micsoda mérhetetlen szeretet, családi összetartás és gondoskodás! Nyilván tisztább lenne a lelkiismerete, ha férjhez mennék, de ha nem, hát nem. Akkor egyszerűen elveszi az örökségemet, hogy haláláig nyugalomban élhessen.

– S a ház ára, az arany és az ékszerek elegendők volnának, hogy néném meglegyen?

Elgondolkodva ingatta a fejét. Szája szegletében láttam ugyan egy kis számító ráncot, de nem törődtem vele. Ha ez az ár, hát ez az ár!

– Szűken… – húzta el a száját. – Igencsak szűken. – Fejcsóválva folytatta: – Ha ezt akarod… El kell menni a szolgabíróhoz. Nem lévén élő férfirokonod, ha nem számítjuk anyád családját, előtte kell lemondanod az örökségedről.

Elgondolkodtam. Csak annyit kell tennem, hogy nyilatkozom a szolgabíró előtt, miszerint minden nekem járó örökségemről lemondok Eliza néni javára, s beleegyezem a ház eladásába. Igaz, hogy egyetlen garasom sem marad, viszont szabad leszek, és a lelkiismeretem is megnyugszik. Na, de hogyan hagyhatnám, hogy idegenek vegyék meg a házunkat, ahol boldog gyermekkoromat töltöttem? Hogyan hagyhatnám, hogy Dorkát megtalálva, ne legyen hová hazajönnünk? Ugyanakkor a kilátás, hogy feleségül menjek Mayer Jánoshoz, elborzasztott, és inkább választottam volna a koldulást, mintsem a gazdag kereskedő fiának ölelését. Elhessegettem a kellemetlen gondolatokat, döntöttem.

– Még ma menjünk el a szolgabíróhoz! – bólintottam határozottan. – Annyit kérek, hogy Csejtéig a postakocsis bérét kezembe kapjam. A többiről magam gondoskodom.

Eliza néni, úgy tűnt, már mindenbe beleegyezik. Teljesen megnyugodott, miután kimondtam, valójában neki adom a házat.

Megcsóváltam a fejemet, és elfordultam tőle. Hihetetlen, hogy mennyire furfangosan szedte el tőlem az örökségemet a nénikém. Átláttam én a szitán, de tudtam, nincs választásom. Azaz hagyhattam volna, hogy boldoguljon, ahogy tud, de engem nem ilyen fából faragtak. A lelkiismeretem sajnos erősen befolyásolta a tetteimet, így időnként a saját érdekeimen is felülhelyeztem, ahogy ebben az esetben is. E felettébb előnytelen alku eredményeképp pillanatnyilag szegény voltam, akár a templom egere. Nagyon reméltem, hogy a grófnő azonnal alkalmaz, és nem halok éhen a következő egy hétben.

Bólintottam a néni felé, majd épp hagytam volna, hogy magában örvendezzen a kereveten hirtelen jött biztonsága felett, amikor berontott a szobába Berta.

– Mit hallok? Hogy te Csejtére készülsz? – Szinte bömbölte. Arca kivörösödött a haragtól, szemei kétségbeesetten forogtak.

– Igen, Berta, oda – válaszoltam nyugodtan, remélve, hogy határozottságommal lecsillapítom.

– Hogy képzeled? Hát, már te is megőrültél?

Elmosolyodtam, és megráztam a fejemet.

– Nem. A másik lehetőségem, hogy Mayer János felesége leszek.

Berta erre elhallgatott, csak a kezét csapta össze.

– Hát, azt már csaknem!

– De bizony. Ezt a csodálatos életet ajánlotta fel számomra a nénémasszony.

A dajka Elizára pillantott, s ha tekintettel ölni lehetett volna, a néni bizonyára holtan fordul le a kerevetről.

– Már ezt a lányt is elüldözi, asszonyom? – mutatott rá húsos ujjával. – Nem volt elég Dorottya kisasszony? Nem volt elég, hogy annyira hozzá akarta kényszeríteni ahhoz a rusnya, tökfejű emberhez, hogy inkább elfutott? Most már a kicsitől is meg akar szabadulni?

Eliza néni dühösen ugrott fel.

– Mit meg nem engedsz magadnak, Berta! Örülj, hogy van fedél a fejed felett. Azt is csak jó öcsém vajszívének köszönheted, hisz a lányok már rég felnőttek. Semmi szükség a háznál egy dajkára.

– Dajkára? – Berta felfújta magát, mint egy pulykakakas. – Takarítok, konyhalány vagyok, piacra járok, a kisasszonyok ruháit tartom rendben. Nem lopom a napot, asszonyom! De ha ez a leány elmegy, nekem sincs többé maradásom!

A néni kihúzta magát, összeszorította a száját, és fensőbbségesen pillantott a dajkára.

– Ezt nem kell hallgatnom! Menj, Berta, a dolgodra, míg van dolgod!

Én hol az egyik, hol a másik felé kaptam a fejemet. Még soha nem hallottam a dajkámat tiszteletlenül beszélni senkivel, különösen nem Eliza nénivel, s Eliza nénit sem láttam még ennyire kikelni magából. Mindig olyan kimért volt mindenkivel, mint aki karót nyelt. Berta szavai azonban az elevenjére tapinthattak, ha ennyire felbőszült. Való igaz, hogy a dajkám úgy támadt a nénémasszonyra, ahogy azt egy cseléd soha nem teheti. Én azonban nyomban megbocsátottam neki, hisz engem védett, s bizonyára teljes mértékben igaz volt minden, amit mondott, mert a néném egy szóval sem cáfolta.

Döbbenten néztem Elizára. Megértettem, amit addig csak a szívem mélyén sejtettem. Magát hibáztatja atyám haláláért, de ezt esze ágában sincs bevallani, inkább mindenki mást szidalmaz, mindenki mást okol, hogy ne kelljen szembenéznie saját felelősségével. Ez a felismerés még meg is hatott volna, ha az önvád mellett nem önnön boldogulásán jár az esze, s nem akart volna kiforgatni csekélyke vagyonomból.

Ismét csak a fejemet csóváltam, aztán intettem Bertának, hogy menjen, ne tetézze a bajt.

– Én készen állok, nénémasszony, indulhatunk a bíróhoz.

Eliza bólintott.

– Rendbe szedem magam, és mehetünk.

Úgy tűnt, mintha megcsuklott volna a térde, ahogy a szobája felé indult, de aztán kihúzta magát, és egyenes tartással, feltartott fejjel vonult tovább. Berta után szaladtam, hogy megpróbáljam megnyugtatni, hisz látszott, hogy szinte félőrült az aggodalomtól. Soha nem titkolta a véleményét, az igaz, de még egyszer sem engedte meg magának, hogy ekkora szájat nyisson a ház asszonyára.

A konyhában találtam, ahol épp a szakácsnét tolta arrébb, hogy az aznapi dagasztást átvegye tőle. Úgy nyomkodta, ütötte, gyúrta, dögönyözte a tésztát, hogy szinte megsajnáltam a kenyérnekvalót.

– Berta! – szóltam hozzá halkan, de ő csak morgott, és dagasztott tovább. A szakácsné széttárta a karjait és felhúzta a vállát, jelezve, ő sem érti, mi lelte a jóasszonyt. – Na, Berta, figyelj rám! Ne légy mogorva, attól semmi sem változik. – Megérintettem széles hátát, mire úgy pördült meg, mintha darázs csípett volna bele. Összevont szemöldöke alól haragosan nézett rám, szemei szinte villámokat szórtak.

– Azt hittem, okosabb vagy! – mordult. – Hát nem látod, hogy kihasznál? Elüldöz, hogy betegye a szottyadt valagát az örökségetekbe.

Egy pillanatra lehunytam a szememet.

– De látom.

– És hagyod? Hát ennyi eszed van? Még hogy Mayer János az egyetlen kiút!

– Nem sok mindent hagyott ránk atyám. Valójában pénzt alig, csak ez a ház van. Amíg élt, a gazdagabb betegeitől kapott annyit, hogy fenntartsa a házat és a cselédeket, de most már nincs, aki dolgozzon. Te is tudod, hogy a szegényektől alig-alig fogadott el pénzt, így nem gyűjtött vagyont. Rövidesen a kicsi tartalékot felélnénk, és mehetnénk koldulni… Két lehetőség áll előttem. Vagy hozzámegyek valakihez, aki biztosítja a megélhetésünket, vagy koldusbotra jutok. Én inkább a koldusbotot választom, és elmegyek megkeresni Dorottyát.

Ködös lett a tekintete, és megsimogatta az arcomat.

– Jaj, kislányom! Egyedül az egész világ ellen, egy garas nélkül! Mire fogsz menni?

– Ne aggódj, Berta, úgy még sosem volt, hogy valahogy ne lett volna. Tudod, hogy jó eszem van, majd kitalálok valamit. Sokat tanultam atyámtól, végső esetben gyógyfüveket gyűjtök, aztán meggyógyítok egy-két taknyos embert, akik hálából adnak enni… ha túlélik… – mosolyogtam rá.

– Na, persze, hogy aztán kikiáltsanak boszorkánynak! Még az hiányzik.

– Hidd el, ha lenne más megoldás, azt választanám, és nem kótyavetyélném el ezt a házat. De meg kell értened, hogy kénytelen vagyok Dorottya után menni. Nem bírom ezt a bizonytalanságot, és nekem már csak ő maradt… ha maradt…

Könny szökött a szemembe a gondolatra, hogy talán teljesen egyedül állok ezen a világon. Árván, támasz nélkül, testvér nélkül, senki sincs, akire számíthatnék.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu

{1} Brassói orvos, a 16. század második felében élt. Bázelben tanult, majd a brassói reformáció vezéralakja, Honterus (Johann Holler) által alapított iskolában tanított. Fő műve az orvosi tárgyú Sanitatis Studium.