Copyright © Katie Françoise

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-47-5

Gyermekkoromban semmit sem tudtam a bosszúról. Annyit azért megtanítottak nekem, hogy a harag rossz tanácsadó. De mi van azzal a rosszal, ami a haragot idézi elő? Annak, aki ellen vétettek, csak a teljes megbocsátás, vagy a bosszú adhat igazi megnyugvást. Nem tudom, merre halad az életem, de azt igen, hogy nem tudok megbocsátani. Új életet kezdtem, de a múlt, mint az árnyék, követett mindenhová. Rájöttem, hogy a bosszú egy börtön. A saját börtönöm. Tudtam, hogy elérkezik az az idő, amikor szembe kell néznem vele…

1

Los Angelesben születtem, itt is éltem gyerekként. Akkor még azt hittem, a világ legboldogabb gyermeke vagyok. Sok időt töltött együtt a családunk, tele szeretettel és jókedvvel. Egy ideig ez tényleg így is volt. Anyám a háztartást vezette, ő tartotta össze a családot. Apám egy nagy pénzügyi vállalat könyvelőjeként dolgozott, ezért sokat volt távol, de ha velünk volt, azt az időt mindig tartalmasan töltöttük. Sokat bohóckodtunk, gyakran csináltunk apa-fiú napot, ilyenkor elutaztunk kettesben pár napra. Mindig felnéztem rá, én is olyan akartam lenni, mint ő. Kitűnő tanuló voltam az iskolában, a legjobb eredményeket értem el mindenben. Erőmön felül teljesítettem mindenhol. Különórákra jártam, és rengeteget sportoltam. Azt akartam, hogy büszke legyen rám. Anyám néha furcsán és zavartan viselkedett, de gyerekként nem tudtam, mi lehet az oka. Egy idő után sokat vitatkoztak apámmal, ilyenkor mindig a szobámban gubbasztottam. Az egyik ilyen veszekedésük után apám magához hívott.

– Nathan, kisfiam! – nyújtotta felém a kezét. – Szeretnék beszélni veled.

Láttam apám arcán a bánatot, ezért tudtam, valami komoly dolog történt. Mellé ültem a szófára, és hallgattam őt. Könnyes szemmel nézett rám, nem tudtam, mit csinálhatnék. Egy dolog jutott eszembe, bár nem biztos, hogy a legjobb.

– Anya hol van? – néztem a szemébe.

– Elment, fiam, elment.

– És mikor jön haza?

– Nagyon sokára, azt hiszem.

– És hová ment?

– Nem tudom, fiam, de…

– Miattam veszekedtetek? Rosszat csináltam? – vágtam a szavába.

– Nem, kicsim, nem te tehetsz róla!

– Akkor hívd őt fel, hogy jöjjön haza! – kértem, és az asztalhoz léptem a telefonért.

– Nem tehetem, fiam!

– Miért nem? Csak mondd meg neki, hogy jöjjön haza! – követeltem.

– Nathan! Most adjunk anyádnak egy kis időt. Majd meglátjuk, mi lesz!

– De apa! – néztem rá könyörgően.

– Fiam. Most menj fel a szobádba, mindjárt én is jövök!

Lehajtott fejjel indultam a szobám felé. Nem értettem, amit mondott, de láttam arcán a gyötrődést, így nem akartam tovább kérdezgetni.

Hosszú, keserves időszak következett az életemben. Apám igyekezett kevesebbet dolgozni, csak hogy velem lehessen. Egyre sűrűbben mentünk Jared bácsihoz, apa főnökéhez, hogy a fiával, Cordell-lel játszhassak, hiszen addig sem gondoltam anyámra. Egy idő után valóban kezdtem túltenni magam az elvesztésén. Soha nem feledtem, de már könnyebben elfogadtam azt, hogy az élet elszakította tőlem.

Egy napon megismerkedtünk Emilyvel a fagyizóban, ahova Jared bácsi vitt minket Cordell-lel. Sokat viccelődtünk és játszottunk, nagyon jól éreztük magunkat együtt. Az egész nyarat azzal töltöttük, hogy „fagyizni jártunk”, hátha ott lesz Emily is. Sajnos, mivel Jared bácsinak egyre több munkája lett, mi is mind kevesebbet találkozhattunk, és a nyárnak is lassan vége lett.

Ahogy telt az idő, apám is a munkába temetkezett, ezért jobbnak látta, ha engem bentlakásos katonai iskolába küld. Nagyon magányos voltam, még Cordell is hiányzott. Jó barátok lettünk, pedig csak egy nyarat töltöttünk együtt, de szinte a testvéremmé vált. Sajnos a távolság mégis elválasztott minket egymástól.

A suliban ismerkedtem meg Joshsal. Minden rosszban benne voltunk. Rengeteg gondot okozva tanárainknak a csínytevéseinkkel. Elválaszthatatlanok lettünk.

A nyarakat együtt töltöttük, hol náluk, hol nálunk. Már elég idősek voltunk ahhoz, hogy a szüleink elengedjenek egymáshoz. Az egyik ilyen nyáron történt, úgy emlékszem, augusztus volt. Apám napokig idegesen járkált a házban kialakított dolgozószobájában. Már beesteledett, mikor a kommandósok ránk törték az ajtót, és mindenfélét kiabáltak. A fegyvereikkel hadonásztak jobbra, balra. Apám ekkor előjött a szobából, őt egyből a földre teperték.

– Tom Bergen, letartóztatom! Joga van hallgatni. Minden, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon. Joga van ügyvédet fogadni. Ha nem tud, az állam fog kijelölni egyet önnek. Mindent megértett?

Apám csak bólogatott, én semmit sem értettem. Megrémülve néztem az elém táruló jelenetet. Josh is szótlanul ült a kanapén. Mikor a rendőrök kifelé cibálták apámat az ajtón, csak a nevemet tudta kiabálni. Ijedtemben én is őt kezdtem el szólongatni, és minden erőmmel igyekeztem odamenni hozzá. Persze a rendőrök ezt nem engedték. Miután apámat kivitték, visszajöttek értünk is. Josht hazaküldték a szüleihez, engem pedig egy nevelőotthonba vittek.

A jó tanulmányi eredményeimnek köszönhetően a katonai iskola kikért a nevelőotthonból, így ösztöndíjjal tovább tanulhattam a már jól megszokott intézményben. Joshsal továbbra is jóban voltunk, bár őt is megviselték az átélt események. Apámmal soha nem találkozhattam, akármennyire is kérleltem az igazgatót. Eldöntöttem, hogy megszököm, csak hogy láthassam őt. Josh mindenben segített nekem. Takarodó után eligazítottam az ágyam, mintha még mindig benne feküdnék, Josh szétnézett a folyosón, és elindultunk. Már majdnem elértünk a kapuig, mikor az igazgató és az őr a hátunk mögé lépett.

– Hát maguk, hova igyekeznek?

Lassan megfordultunk a hang felé. A sötétben nem sok mindent láttam, de Mr. Conrad szúrós tekintete egyből az enyémbe fúródott.

– Az apámhoz! – húztam ki magam, és léptem felé egyet fenyegetően.

– Nem mehetnek sehova! Azonnal térjenek vissza a szállásukra! – parancsolt ránk, és mi szót fogadva szomorúan elkezdtünk az épületek felé kullogni.

– Nathan, magával holnap beszélnem kell! – szólt még utánunk.

Bólintottam egyet, és továbbhaladtam.

Másnap reggel az irodájában kezdtem a napot. Kint várakoztam, míg telefonált. Néha ki-kiszűrődött egy-két szófoszlány, ami felkeltette az érdeklődésem. Elkezdtem hallgatózni, a szívem egyre hevesebben vert.

– Értem. Ezek szerint bűnösnek találták… Életfogytiglan?… Nathannak mit mondjak, hiszen még gyerek?

Természetesen csak az igazgató válaszait hallottam, de már abból kiderült számomra, hogy apámról van szó. Nem tudtam, hogy mit jelent az életfogytiglan, és hogy mit követhetett el ezért. Az igazgató észrevett az ajtóban, így gyorsan letette a telefont, majd behívott magához, és leültetett.

– Nathan…

– Az apámról volt szó? – vágtam a szavába.

– Igen.

– Mikor láthatom? – tettem fel az első kérdést.

– Nathan. Édesapád jó sokáig börtönben marad. Sajnos olyan dolgokkal vádolják, ami miatt soha nem szabadulhat, és nem is látogathatod.

– Miért?

– Sok ember haláláért felelős.

– Ez nem lehet, ez hazugság! Ő soha nem tenne ilyet! – kiabáltam felháborodva.

– Sajnálom, fiam, de megtette! Minden bizonyíték ellene szól.

– Nem, én nem hiszem el! Ez hazugság! Apa! – ordítottam.

Nagyon nehezen tudtak megnyugtatni, ezért kaptam egy injekciót, amitől elálmosodtam.

Másnap az ágyamban ébredtem fel, éreztem, nincs minden rendben. Nem akartam elhinni, amit apámról mondanak, de mindenki csak ugyanazt hajtogatta. Sokáig tiltakoztam az ellene felhozott vádakkal szemben, de miután nem engedtek be hozzá, lassan elfogadtam, és beletörődtem az ítéletébe. Szinte alig tettem túl magam a történteken, mikor újabb rossz hírt kaptam. A börtönben, ahol apám volt, lázadás tört ki, és a zendülés során megölték őt. Egyszerűen nem tudtam, mihez kezdjek, mit gondoljak, de azt biztosan tudtam, hogy megbosszulom a halálát.

2

Évek teltek el úgy, hogy apámról soha nem esett szó. Az iskolát elvégeztük, és Josh még mindig mellettem állt. Együtt jelentkeztünk a Southern Kalifornia Katonai Akadémiájára is. Szinte mindenhol jeleskedtünk. Sikeres eredményeink miatt még a CIA-nak is felkeltettük az érdeklődését. Az egyik nap megkerestek minket, majd felajánlották, hogy velük dolgozhatunk. Nem gondolkodtunk sokat azon, hogy belépjünk hozzájuk. Hívogat minket az ismeretlen, a veszély illata. Joshsal titoktartási szerződést írtunk alá, majd elkezdődött a kiképzésünk. Megtanultunk négyféle harcművészetet, eljártunk lőgyakorlatokra, arra is kitanítottak minket, hogy hogyan olvadjunk bele egy szervezetbe úgy, hogy ne jöjjenek rá a valódi személyazonosságunkra. Különböző szituációkban vettünk részt, ami mindkettőnknek sikerült. Átmentünk a vizsgákon, teljes jogú tagjai lettünk a csapatnak. Az L. A. Irodához kerültünk. Ian Valentine az itteni CIA-csapat vezetője.

Már hosszú évek óta nem jártam Los Angelesben, nagyon jó érzés hazatérni. Felkerestem Emilyt, akivel már évek óta nem találkoztunk. Jó érzés látni őt. Semmit nem változott, hacsak nem annyit, hogy nagyon vonzó nő lett. Le sem tudom venni a szemem róla. Másnap bemegyek az irodába, ahol kiderül, hogy kit hova helyeznek majd, milyen pozícióba.

Josht inkább az irodai munka vonzza, én pedig imádok terepen lenni. Már kisebb ügyekkel is megbíznak, amiket tökéletesen el is végzek. A drogdílereket lebuktató hadműveleteket igazán könnyűnek érzem. Először összebarátkozom a dílerekkel, majd elhitetem velük azt, hogy nekem kell az anyag, végül a főnök már a terítést is rám bízza. Mikor minden bizonyíték megvan ellene, akkor egyszerűen csak megjelenik a „felmentő sereg”, és letartóztatják az egész bandát. Természetesen engem is velük együtt, hogy ne fogjanak gyanút, és a kilétemre ne derüljön fény. Így maradhatok tikos ügynök. A nevemet minden új munkánál megváltoztatták, néha már én sem tudom, mi is a valódi személyazonosságom.

A következő bevetésemen egy adócsalót kell lebuktatnom. Minden iratot megszerzek ellene, mikor véletlenül beleakadok egy olyan bizonyítékba, ami a maffiáig vezet vissza. Nem akarom félbehagyni a megbízatást, így jobban beleásom magam az ügybe. Amikor Iannek leadom a jelentést, valamiért nem akarja, hogy tovább kutassak. A sok küldetés miatt Joshsal sem tudunk sokat találkozni, de persze amikor csak lehet, összefutunk egy sörre.

– Szevasz, Nathan! De rég láttalak!

– Igen, bizony! Már rég találkoztunk! – viszonzom az üdvözlését.

– Mesélj, milyen az élet? Figyelemmel kísérem a nyomozásaidat, mikor egy-egy ügyön dolgozol, de azt sosem írják, hogy veled mi van.

– Ó, haver! – nevetek fel. – Velem minden rendben. El sem hiszed, milyen sztorikat tudnék mesélni!

– Pedig kíváncsi lennék!

– Majd egyszer, majd egyszer! – ígérem meg. – Te mesélj, veled mi van? Én viszont tényleg nem tudok rólad semmit!

– Tudod, az irodai munka nem olyan izgalmas! Sört? – mutat a korsóra.

– Benne vagyok, most úgysem dolgozom – nevetek.

– Na de mesélj már valamit! – kérlel újra.

– Nem tudok mit. Amit meg tudnék, azt tudod te is.

– Na jó, ez igaz. Viszont nekem lenne mit mondanom.

– Na, akkor gyerünk, ki vele! – dőlök hátra a székben.

– Tudod, az irodai munkának is vannak előnyei. Sok mindenbe bele lehet látni…

– Igen? – húzom fel a szemöldököm kérdően.

– Aham – nevet. – De előbb te jössz, valami jó kis sztorit nekem! – nyaggat újra.

Így hát elmesélem neki a bevetéseket, amiken részt veszek. Jólesik valakivel megbeszélni és elmondani az igazat. Felvázolom az utolsó ügyemet is, illetve az aggályaimat, hiszen a maffia is képbe került, de a „főnök” mégis leállíttatta a nyomozást. Nem kell sokat győzködnöm, hogy segítsen. Mivel Josht is érdekelni kezdi, hogy Ian miért ágál az ellen, hogy továbbra is megfigyeljem a célszemélyt, és hogy a CIA miért zárja le az ügyet, megígéri, belenéz az aktákba.

Mikor kiderített valamit, írt egy furcsa üzenetet, hogy ahogy tudom, hívjam vissza, mert beszélnünk kell. Mire meghallgatom az üzenetét és visszahívom, már nem árul el információt. Megbeszéljük, hogy találkozunk a már törzshelyünkké vált Rooftop bárban. Odaérve keresni kezdem őt, de még nincs ott. Kezdek ideges lenni, hiszen furcsa volt az üzenete, és késni sem szokott. Leülök egy asztalhoz, és ott várom tovább. Mikor befut, intek neki, hogy észrevegyen.

– Szevasz, haver! – csap a tenyerembe.

– Na, mesélj, mi volt ez az üzenet?

– Ja, az üzenet – ismétli meg a szót, és láthatóan feszült lesz. – Igazából semmi, csak találkozni akartam veled.

– Biztos? Elég furcsán viselkedsz.

– Persze, nyugi!

– Jól van, akkor mesélj. Mi megy bent az irodában?

– Tudod, van ez a lány.

– Ó, szóval egy lány. És ki az?

– Grace.

– Nem ismerem.

– Nemrég került ide. Na, szóval egész jó bőr.

– Jó bőr? – kacsintok rá. – Elhívtad már valahová?

– Nathan, szerinted?

– És mikor találkoztok?

– Ma este, úgyhogy nem is tudok sokáig maradni.

– Ó, haver, ne már! Alig találkozunk, és ki tudja, hova fognak küldeni legközelebb.

– Tudom, de ha látnád! Ezt nem hagyhatom ki. Ne haragudj, haver!

– Jól van, akkor menj, de ne hozz rám szégyent!

– Ne félj, nem fogok – nevet. – Megyek is, akkor majd beszélünk!

– Rendben, szia.

Én is épp menni készülök, mikor az egyik vendég nekem jön kifelé menet.

– Te barom, figyelhetnél! – kiabál rám.

Nem szoktam egyből robbanni, de most elég fáradt vagyok, és hát van is bennem már rendesen alkohol. Visszafordulok, és elkapom az illető karját.

– Figyelj te, barom! – fintorgok rá. – Te jöttél nekem!

– És, te ki a franc vagy? – látom a tekintetén, hogy már ő sem szomjas.

– Ne akarj belém kötni!

– Gondolod, félek tőled? – lép felém fenyegető kéztartással.

– Ne akarj magadnak rosszat! – figyelmeztetem. Csak bólogatok, hogy mennyire hülye, és elindulok kifelé.

Az utcán hazafele sétálok, bár még nem akarok hazamenni. Valahogy nincs kedvem az éjszakát egyedül tölteni, ezért úgy határozok, inkább meglátogatom Emilyt. Ő mindig egy biztos pont volt az életemben, mióta visszatértem Los Angelesbe. Soha nem kérdez, és mindig szívesen lát. Elmegyek hozzá, és becsöngetek.

– Igen?

– Emily Miller? – viccelődök.

– Igen, ki az?

– Itt a pizzafutár – nevetek fel hangosan.

– Jaj, de hülye vagy, Nathan! A frászt hozod rám!

– Jól van, bocsi. Bejöhetek?

– Persze, gyere, nyitom.

A zár kattant, és mivel nem szeretem a lifteket, elindulok felfelé a lépcsőn. Még szerencse, hogy csak a másodikon lakik. Mire odaérek, az ajtó már nyitva.

– Bejöhetek? – kopogok, és lépek egyet előre.

– Persze, gyere!

– Szia, Emily!

– Szia, Nathan, hát te? Eszedbe jutottam? – lép ki Emily a fürdőből.

– Jaj, ne csináld már, nem tudtam előbb jönni.

– Jól van na, csak vicceltem. Azt csinálsz, amit akarsz, tudod!

– Igen, tudom, ezért is találok vissza hozzád mindig.

– Na, azért ezzel se élj vissza! – figyelmeztet.

– Nem teszem, te is tudod.

– És most mit keresel itt?

– Az igazat?

– Ez a minimum, ha már beállítasz hozzám így az éjszaka közepén.

– Nem akartam egyedül aludni.

– Értem.

– Aztán eszembe jutottál.

– Aham – közelebb lép hozzám. – És most, hogy itt vagy, mit szeretnél? – elkezdi levenni a felsőmet, míg a tekintetével az arcomat fürkészi.

– Azt hiszem, tudod, miért vagyok itt – mondom, és a szemébe nézek. – Nem igaz?

– Ó, dehogynem! Gyere – s azzal magával húz a szobába.

Másnap reggel az ágyában ébredek. Emily még alszik, így megpróbálok nagyon halkan felöltözni és távozni. Már az ajtóban vagyok, mikor mögém lép.

– Köszönés nélkül akartál elmenni?

– Csak nem akartalak felébreszteni.

– Mikor láthatlak megint?

– Nem tudom.

– Akkor vigyázz magadra!

– Rossz pénz nem vész el! – rákacsintok, és elindulok kifelé az ajtón.

3

Újabb személyazonosságokat kapok az újabb ügyekhez. Minden esetet a lehető leghamarabb el akarok rendezni, ezért mindig belevágok rögtön a közepébe. Voltam pincér, taxis, biztonsági őr, pizzafutár. Ez utóbbinál egyből Emily jutott az eszembe. Nem vagyok szerelmes belé, de szeretem őt. Mikor én nem tudom megtenni, Josht kérem meg, hogy figyeljen rá, nehogy bajba keveredjen, mert ahhoz aztán nagy tehetsége van. Azért két meló között mindig elmegyek hozzá. Az utolsó találkozónkon feltűnt, hogy mennyire zaklatott.

– Mi a baj, Emily?

– Nincs semmi, csak most kicsit összejöttek a dolgok. Kérsz egy kávét? – kérdezi.

– Most nem, köszönöm – felelem, s leülök az egyik székbe. – Hogy érted azt, hogy összejöttek a dolgok?

– Sehogy! Mondom, nincs semmi! – idegességében elkezd pakolni a konyhában, amiből rögtön tudom, nagy bajban lehet.

– Nem úgy nézel ki!

– Ne faggass! Én sem teszem soha! – figyelmeztet. Igaza van.

– Rendben. De ha tudok segíteni, akkor csak szólj!

– Ne ezzel foglalkozzunk!

Az ölembe ül, és megcsókol. Természetesen nekem sem kell több, ezzel egyből felizgat. Mindig tudta, mit kell tennie ahhoz, hogy elveszítsem a fejem. Letépem róla az összes ruhát, és beviszem a nappaliba. Orálisan kényeztet. Mikor már végképp nem bírok magammal, ledöntöm a kanapéra. A csodás fenekét nézve teszem magamévá. A válla megfeszül, és hangos sóhajtásokkal jelzi, élvezi ő is. Kezemmel megfogom gyönyörű mellét, és simogatni kezdem. A csípőjébe markolok, és hozzádörgölőzök. Többször is magamévá teszem, már magam sem tudom, hogy hányadik orgazmusnál tartunk, de még mindig nem tudok elszakadni tőle. Nagy sokára elindulok a fürdő felé. Egy szót sem szólok, csak látom a szemem sarkából, hogy követ. Kimerülten állok a zuhany alatt, ahol ismét magához húz. Látom rajta, valami bántja, de nem kérdezek rá. Hagyom, hadd öleljen, míg szüksége van rá, végül mégis én lépek hátrébb, hogy lássam az arcát.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Igen. Csak jólesett megölelni – feleli.

– Értem – homlokon csókolom, és kiszállok a zuhanyzóból, hogy megtörölközzek.

Felöltözöm a szobában, és kimegyek a nappaliba. Már az ajtóban állok, mikor Emily utánam szól.

– Ne menj még, kérlek.

Furcsállom a kérését, hiszen ilyet még soha nem mondott. Hirtelen nem is tudom, mit válaszoljak.

– De, de nekem mennem kell – dadogom.

– Szeretném, ha maradnál.

– Valami baj van, Emily?

– Hát, baj az nincs, de… – nagy levegőt vesz, de nem fejezi be a mondatát.

– Na, akkor megyek, majd később felhívlak! Ha mégis elmondanád, hogy mi van veled, akkor csak hívj fel.

Az ajtó hangos csapódással zárul mögöttem, de egyből meg is torpanok. Nem tudom eldönteni, mit láthattam Emily szemében. Épp hogy elindulok, meghallom Emily sírását. Visszafordulok. Már a kilincsen van a kezem, de végül mégis jobbnak látom, ha eljövök, s nem megyek be hozzá.

Hazaérve azon gondolkodom, mi történhetett vele. Felhívom Josht, tud-e valamit Emilyről, hátha kiderül, mi lehet a baja. Josh megnyugtat, hogy minden rendben vele. Bár vannak kétes dolgai, de annyira nem vészes, hogy bele kellene avatkoznunk. Igazából én amúgy sem tehetem, hiszen akkor egyből betámadna a kérdéseivel, hogy honnan is tudok róla. Inkább hagyom ezt az ügyet.

4

Szinte már az egész világot beutaztam. A legjobb embere vagyok a szervezetnek – ahová beépülök, mindenkit rács mögé juttatok.

Megkaptam életem első igazán nagy feladatát, ezért újabb igazolványokkal leszek gazdagabb. Én fogom alakítani Lukas Montfordot. Be kell épülnöm egy családhoz, ahol az apa, bizonyos Jared Scott a sok kétes ügye mellett egy gyilkosság gyanúsítottja is, de eddig nem találtak ellene bizonyítékot. Szépen felépítjük a tervet, azt, hogy hogyan férkőzhetek a család közelébe. Mivel elég tehetősek, személyzet veszi őket körül, így jelentkezem hozzájuk sofőrnek. Nem kell sokáig várnom, hogy elhívjanak magukhoz egy személyes találkozóra, mielőtt meghozzák a döntést. Ahogy közeledem a birtokuk felé, olyan érzésem támad, mintha már jártam volna itt. Akárhogy erőltetem a memóriám, sehogy nem tudom felidézni, honnan lehet ismerős, így nem is foglalkozom tovább vele. Beérve a házba, pár lépcsőfokon haladok lefelé, hogy a nappaliba érjek. Tágas helyiségben találom magam, hatalmas ablakokkal.

– Mr. Scott.

– Maga pedig…

– Lukas – nyújtok kezet. – Lukas Montford.

– Nézze, Lukas! Mi egy megbízható sofőrt keresünk a lányomnak.

– Értem, uram, bennem megbízhat.

– Apu, tudnánk beszélni? – lép be az ajtón egy ismeretlen férfi.

– Persze, fiam, de előbb hadd mutassalak be Lukasnak. Ő lesz az új sofőr nálunk.

– Üdv, én Cordell vagyok – fog velem kezet a férfi.

– Én pedig Na… – elköhögöm az igazi nevem, amit majdnem elárultam. – Lukas vagyok, üdvözlöm.

Abban a pillanatban megszólal a telefonom. Josh hív. Tudom, nem hívna, ha nem lenne fontos, így felveszem.

– Elnézést, ezt fel kell vennem.

– Vegye csak nyugodtan.

– Igen?

– Nathan! Ott vagy már?

– Igen!

– Nathan, megtudtam, hogy az a család, ők…

– Már tudom.

– Mit?

– Ismerem őket, bár ők nem ismertek fel engem – suttogom, és gyorsan körbenézek, nehogy valaki meghalljon.

– Akkor majd beszélünk.

– Okés.

Illedelmesen megvárom, míg apa és fia befejezik a beszélgetést. Furcsa Cordellt látni. Még nagyon kicsik voltunk, mikor utoljára találkoztunk. És ezek szerint van egy húga is, ha már neki keresnek sofőrt. Épp befejezik a beszélgetést, és visszafordulnak hozzám, mikor egy álomszép, gyönyörű lány ballag lefelé a lépcsőn az emeletről. Hosszú barna haj, gyönyörű barna szemek, kreol bőr. Feltűnő jelenség égszínkék ruhájában.

– Apa!

– Hercegnőm, jó, hogy jössz! – puszit adnak egymásnak. Látszik, hogy mennyire szeretik egymást. Rajtam teljes mértékben átnézett.

– Szia, Cordell – biccent oda a bátyjának. – El kellene mennem, vásárolni! Tudod, hamarosan szülinapod lesz, és meg szeretnélek lepni valamivel – folytatja, és rámosolyog az apjára.

– Rendben, kicsim.

– Akkor kölcsönvehetem Billyt?

– Kincsem, Billy Frost az én sofőröm, ezt te is tudod!

– De apa! Akkor most hívjak egy taxit?

– Az is egy megoldás, de hadd mutassak be neked valakit – válaszolja, és odavezeti hozzám a lányt. – Jessica, ő itt Lukas, a sofőröd. Lukas, ő a lányom, Jessica.

– Örvendek, kisasszony.

– Ó, apa, kapok egy saját sofőrt? Köszönöm, köszönöm! – megöleli az apját, engem továbbra is levegőnek néz.

Gyönyörű lány, de azt egyből megállapítom, hogy egy elkényeztetett kis fruska, aki mindig mindent megkapott. Nem tesz túlzottan boldoggá, hogy egy ilyen kényes lánnyal furikázhatok.

– Akkor mehetünk? – veti oda a kérdést foghegyről.

– Persze, kisasszony. Hová vihetem?

– Be kell mennem a városba.

– Rendben – bólintok, és elkezdem kifelé venni az irányt.

– Lukas, ha visszajöttek, akkor megbeszéljük a részleteket – szól utánam Jared.

– Értettem, uram.

Beülünk az autóba, és elindulunk. Az úton végig a telefonján csacsog a lány, ami igazán idegesítő számomra. Abszolút nem érdekel, milyen kislányos hülyeségekről beszélget a buta barátnőivel. Már alig várom, hogy a megadott címre érjünk. Mikor megérkezünk, kipattan a kocsiból, és foghegyről odaveti, hogy én csak várjam meg őt a kocsinál, majd jön. Jó ötletnek tűnt, nem is tiltakozom. Ahogy elment, gyorsan visszahívom Josht.

– Na szia, Josh! Most már tudunk beszélni.

– Szia, Nathan! Igazán sajnálom…

– De mit, Josh?

– Mikor megtudtam, hogy mi lesz a küldetésed, utánanéztem egy-két dolognak. Nathan, valamiről tudnod kell!

– És mi lenne az?

– Utánanéztem apádnak.

– Hogy mit csináltál? – kérdezem ingerülten.

– Nyugodj meg! Csak ki akartam deríteni, hogy miért kaptad ezt a feladatot.

– Engem az apám már nem érdekel! Mindenki tudja, hogy mi történt! Az meg, hogy most a Scott család után nyomozunk, nem függ össze az apámmal.

– Igen. Azt tudjuk, hogy apád sikkasztott annak a szervezetnek, akik felrobbantották azt a gépet. 135 ember haláláért felelős. De szemet szúrt nekem egy-két dolog.

– Ne már, haver… Ne fárassz már ezzel!

– És hol van az a bosszú, amit gyerekként tervezgettél?

– Már nincs semmiféle bosszú.

– Akkor is rájöttem valamire!

– És ugyan mire? – kérdezem cinikusan. Inkább nézelődöm, mert nem akarom hallani, amit mondani akar.

– Szerintem apádnak csapdát állítottak, amibe ő belesétált.

– Hagyjál már ezzel a hülyeséggel!

– Nathan! Figyelj ide! Ez a család volt az… ahol most vagy!

– Mi?

A telefont úgy szorítom, hogy szinte belepréselem a fülembe. Ahogy Josh elkezdi mondani az eset kapcsán felmerülő dolgokat, úgy térnek vissza a kételyeim, és leszek egyre biztosabb abban, hogy mégis ártatlan volt az apám. Eszembe jut a fogadalmam, hogy megbosszulom a halálát.

Most, hogy csak egy kicsi esélye is van annak, hogy a nyakába varrták ezt a bűncselekményt és mégis ártatlan volt, eldöntöm, mindent kiderítek, és mindenkin bosszút állok, aki ebben a történetben szerepelt. Elkötelezettje leszek a bosszúmnak, de ez felvetett egy kérdést. Milyen messzire mehetek el?

Josh mindenben segít nekem, amiben csak tud.

Hihetetlen, hogy épp ahhoz a családhoz kellett beépülnöm, akik tönkretették apámat. Így legalább két legyet ütök egy csapásra. Megoldom a rám bízott ügyet, és apámat is megbosszulom. Valamelyest megkönnyíti a helyzetet az, hogy Cordell nem lakik otthon, így kisebb a lebukás veszélye. Egy idő után ő rájött volna, hogy ki vagyok.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu