Melissa Moretti

A SZERELEM KOLDUSA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-094-7

MOBI ISBN 978-963-453-095-4

TARTALOM

ÉBREDÉS

AZ ÚTON

BONYODALMAK

A MENEKÜLŐ

AZ ÜLDÖZÖTT

KÜLÖNÖS FORDULAT

LEBUKÁS?

ÁLOMHÁZ LAKÓI

ÉBREDÉS

Zita kinyitotta a szemét.

Valahogy nagyon furcsa volt minden már akkor, amikor még csak ébredezett, tudatánál volt, de még csukott szemmel feküdt. Halk léptek nesze kúszott a füléhez, egy-egy szó is elhangzott, de nem értette. Valamilyen gépi hangot is hallott, monoton pittyegést közelről, de távolabbról is. Néha érzékelte, hogy valaki megáll mellette. Ez megijesztette – ugyan hol lehet? Fekszik, ezt tudta, érezte a vízszintes testhelyzetet, már nem azt az émelytő lebegést: súlya lett a testének. Csak nem az utcán hever? De akkor miért nem segít valaki rajta?

Amikor végre betört a szempillái között a fény, rögtön elöntötte szemét a könny. És akkor emlékezett rá, hogy ezt már érezte, többször is megtörtént, hogy majdnem magához tért, visszajött valahonnan, de amikor kinyitotta a szemét, azonnal elhomályosult minden, és ő visszasüllyedt abba a különös állapotba.

Ám most nem történt semmi. Lassan kicsordult a szeméből a könny, kétoldalt legördült a halántékán, és ez is természetesnek tűnt. Kezdte felismerni a hangokat, aztán a közelben mozgó emberek szavai is értelmet nyertek az agyában.

- Már elhozták az intenzívről.

- Te beszéltél vele?

- Tegnap már lehetett.

- És Beata mit szólt ahhoz, hogy a doktor…

- Akkor semmit. Kemény nő. Szerintem előbb hazament, aztán otthon sírt, vagy dühöngött. De lehet, hogy mindkettőt egyszerre.

Amikor Zita kinyitotta a szemét, az egyik beszélő éppen háttal állt neki. Nő volt, széles csípővel, fehér ruhában. Sőt, nem csak a nő volt fehér, de köröskörül minden. Az ágy széle, amelyikben fekszik, távolabb a fal, még a falon lógó kis szekrényke is. „Kórház”, villant bele. Vajon mi történt? Hiába kutatott az emlékeiben, semmi sem jutott eszébe. Ez közömbösen hagyta. Feküdt, most már száraz szemmel, nem bántotta a fény, vagyis nem nagyon. Nézte a nőt… aki most megfordult. Talán már ment volna, de a pillantása végigszaladt a fekvőn, és a két tekintet összekapcsolódott.

- Nicsak, a beteg magához tért! – mondta. Zita próbálta kitalálni, hogy öröm van-e a hangjában, vagy bánat, vagy egyáltalán mit is jelent most ez a mondat az ő számára? Odalépett egy másik nő is, ő is fehérben, vagyis szintén nővér. Megnézett valamit egy papírlapon, és érdes hangon azt mondta:

- Már nem kell visszaaltatni. Szólj a doktornőnek!

A másik elment, az érdes hangú Zita fölé hajolt.

- Jó napot – mondta, és merően nézte Zitát. Talán a szemét, a bőrét, vagy azt várta, hogyan reagál?

- Jó napot – felelte Zita erőtlenül.

- Tudja a nevét?

A kérdést nagyon furcsának találta. Mindenki tudja a saját nevét, nem? A szája még nem engedelmeskedett maradéktalanul, de azért kimondta:

- Zita Rimana vagyok…

- Tudja, hány éves?

- Harmincöt.

- Emlékszik arra is, hol született és mikor?

Megmondta, hibátlanul. Érdekes módon ez a válasz örömet szerzett a nővérnek, de nem hagyott fel a kérdezősködéssel:

- Arra emlékszik, hogy mi történt önnel? Hogy miért van itt?

Feszülten gondolkodott, aztán beismerte:

- Nem.

- Most hogy érzi magát?

Egy hosszú pillanatig mintha számba vette volna testrészeit, gondolatban végigtapogatta magát, ellenőrizte, van-e benne valahol fájdalom?

- Jól vagyok… azt hiszem. Nem érzek fájdalmat.

Úgy érezte, innentől kezdve ő kérdezhet, de akkor bejött egy ötven körüli nő. Nagyon magabiztosan mozgott, mindenki elrebbent előle, vette észre Zita. Szóval ő itt a főnök. A nő kövérkés volt, sötéthajú, se kedves, se morcos. Érdeklődve nézett Zitára. A nővér jelentette neki, hogy a beteg mindenre tisztán emlékszik, kivéve a balesetet. Zita, ha erőtlenül is, de rákérdezett:

- Szóval baleset ért?

- Eddys doktornő vagyok. Ez itt a Szent József Kórház baleseti sebészete – mondta a nő válasz helyett, közben megfogta Zita kezét, mint akit az érdekel, milyen a hőmérséklete. Zita már azt is észlelte, hogy valahol a feje fölött és mögött nemcsak gépek pittyegnek, de az ő állapotát mutató értékek is láthatóak, mert előbb a nővér, most meg a doktornő vetett oda egy-egy figyelmes pillantást, csak utána fordult a tekintetük vissza a betegre.

- Igen, önt autóbaleset érte.

- Nem emlékszem semmire – ismételte Zita, fölöslegesen. – Én vezettem, vagy a férjem?

- Ezt nem tudom. Velünk nem közölték.

- Akkor a férjem is itt lehet valahol. Persze, ha ez a női osztály, akkor valahol másutt lehet, a férfiak között.

Eddys doktornő különös pillantást vetett rá, aztán ellépett az ágy mellől, szólt valamit a nővérnek, aki a fali telefonhoz ment, és beszélt valakivel. Zita próbált körülnézni, rájött, hogy egy nagyobb szobában van, vele szemben is fekszik egy beteg, de nem látta az arcát. A nővér megnyugtatta a doktornőt:

- Mindjárt jön.

Percekkel később újabb nő bukkant fel. Elhadarta a nevét. Fiatal volt, rövid hajú, ugyan átható tekintetű, de csak egy pillantást vetett Zitára. Látszott, hogy konkrét feladattal küldték, amit mihamarabb szeretne letudni.

- …pszichológus vagyok. Nekem kell közölnöm önnel egy nagyon rossz hírt.

Zita megdermedt. Világosan érezte, hogyan terjed szét benne a hideg, mint nyirkos, fekete pocsolya…

- A férjével utaztak valahová, kocsival. Ez körülbelül három hete volt. A férje vezetett, ön mellette ült, ennyit közöltek a kórházzal. Mindketten megsérültek. Önnek bordái törtek, beütötte a fejét, bár a légzsák védte. A férje légzsákja is kinyílt ugyan, ahogyan kell, de rögtön átszúrta a másik jármű egy alkatrésze. Önök ugyanis egy kamionba rohantak bele hátulról… éjszaka. A férjét mentőhelikopter hozta be, de rajta sajnos az azonnali orvosi beavatkozás sem segített. Négy nappal a baleset után meghalt.

Ulrik meghalt. Jeges rémületet érzett. Tisztában volt vele, hogy ott van az a nő, aki mondta, talán valami válaszra is vár, de a hír letaglózta. Ahogyan az előbb nem emlékezett a balesetre, úgy most mintha látta volna maga előtt azt az estét. Csak nem volt biztos abban, hogy tényleg a saját emlékei jönnek elő, vagy azt éli át, amit a pszichológusnő mondott az imént? Este mentek autóval? Hová? Vagy valahonnan hazafelé? És egyszer csak ott volt előttük egy kamion… a vezetője hirtelen a fékre lép. Ulrik pedig túl közel van, és talán esik az eső, vagy nemrégen esett, az aszfalt fényes, síkos… és az a borzalmas csattanás…

A pszichológusnő elment, és az orvosnő, az ápolónők is. Egészen estig nem történt semmi. Igen, ez volt a legszörnyűbb: minden pontosan úgy ment tovább, mint addig. A gépek kattogtak, pittyegtek, valahol zúgott valami, aztán csönd lett. Néha hűvösebb levegő áradt be, talán bekapcsolták a légkondit? Vagy az mindig ment? Vajon nyithatók itt az ablakok? Zita ilyesmikre gondolt – talán ösztönösen próbálta kiüríteni az agyát: ne gondolkozzon olyan dolgokon, amikkel még nem volt ereje szembesülni. Látszólag minden apróság fontosabb lett, mint az, ami miatt idekerült.

Persze egy tompa, lüktető fájdalom így is maradt benne, a szomorúság elől nem menekülhetett. Alig tért magához, kezdené felépíteni önmagát a baleset után, tudja, hogy gyógyulnia kell, és akkor megtudja… hogy Ulrik meghalt. Mivel ösztönözze magát, hogy talpra álljon? Honnan merítsen erőt? Hogyan tervezzen így bármit is? És miért? Ha Ulrik nincs többé, akkor ő mihez kezd? Akkor minden másképpen lesz, mint ahogyan eddig volt. Zita ezt a „másképpent” nem is tudta belátni, nem tudott vele megbarátkozni. Idegennek tűnt saját jövője. Hát gondolatban menekült előle.

Nem tudott sírni. Ezen eleinte csodálkozott. Most nem fájdalmat, inkább haragot érzett: haragudott Ulrikra, hogy így kicsúszott a közös életükből, és elment. Ennyi volt..? Aztán felfogta, hogy akár ő is odaveszhetett volna a férjével együtt. Vagy éppenséggel csak ő megy el, és Ulrik marad életben. A férje vajon mit érzett volna?

Az éjszaka nagyon furcsa volt, mert egy idő után már nem tudta, mi az álom és mi a valóság. Mikor alszik? Mikor gondolkodik, és mikor vizionál félálomban? Ulrik jött be az ajtón, és beszélgettek, mintha mi sem történt volna. Akkor tényleg úgy érezte, hogy nem történt semmi, a baleset csak egy rossz álom volt. De hirtelen elkapta őt a kétségbeesés, most minden világossá vált, Ulrik eltűnt, fékcsikorgás, éles fájdalom, távolodó hangok, sötétség, félelem.

Egészen kimerült másnap reggelre. Eddys doktornő reggel megnézte a gépek képernyőit, a laboreredményeket, és a végén magát a beteget is:

- Minden eredménye jó, szinte óráról órára javul, viszont sokkal rosszabbul néz ki tegnap óta.

- Közben megtudtam, hogy a férjem meghalt – lehelte Zita. A doktornő ezt vagy nem hallotta, vagy nem akarta hallani. Szinte örömmel jelentette ki:

- A bordák szépen összeforrnak, a többi csak olyan sérülés, aminek a nyoma is elmúlik nemsokára. Szerencséje van, asszonyom, még pár nap, és hazamehet.

Eddys doktornő igazat mondott.

Amikor másnap délelőtt felállították az ágyból és egy nővér figyelmes kíséretében fel-alá sétálhatott a folyosón, nemsokára úgy érezte, percről percre javul. A feje már nem fájt, egy-egy nagyobb lélegzetvételnél érezte a nyilallást a mellkasában, de tudta, ez hamar elmúlik. A lelkére kötötték, hogy hetekig ne hajlongjon, ne emelgessen, ne cipeljen semmit, vigyázzon magára.

Fáradtan feküdt vissza az ágyba, és töprengeni kezdett. A baleset pillanatának kivételével mindenre emlékezett. Ulrik tizenegy évig volt a férje. Zita a második feleség volt, Ulrik nagyon fiatalon, még egyetemista korában már egyszer megnősült, és abból a házasságból született egy lánya, akit az anyja nevelt – meglehetősen a volt férje ellen. Ulrik sokat küzdött hogy közel kerüljön a lányához. Már évek óta volt Zita férje, amikor egyáltalán sikerült kapcsolatot találnia a lányával. Azután már a volt feleség, Anita sem ellenezte, hogy rendszeresen találkozhasson a kiskamasz Kittivel.

„Kár, hogy nekünk nem született gyermekünk”. A gondolat most nagyon bántotta. Nem mentek orvoshoz megtudni, mi lehet az oka, Ulrik nem szorgalmazta – ő már „bizonyított”, hiszen neki volt gyermeke. Zita pedig még harminchárom-harmincnégy évesen sem érezte úgy, hogy túl késő lenne. Most persze hirtelen, egyik napról a másikra túl késő lett. Milyen regényes lenne, ha most kiderülne, hogy állapotos. Az orvosok azonnal szóltak volna… De Zita nagyon jól tudta, hogy ez lehetetlen, hiszen az utolsó hónapokban egyszer sem szeretkeztek Ulrikkal. Valami ellenszenv kezdett kialakulni közöttük, de akkor és addig mindketten úgy tettek, mintha nem lenne baj. Megtörtént máskor is, hogy egy ideig nehezteltek egymásra valamiért, vagy egyikük, vagy másikuk, aztán később mégis találkoztak az ágyban.

Zitának most volt ideje gondolkozni. Az is eszébe jutott, hogy anyagilag viszonylag jól ment nekik az utolsó évben, ezért nemrégen Zita rendelhetett magának egy külön autót. Nem is akármilyent: egy mikrobuszt, amit beadott egy műhelybe átalakítani. Ulrik beleegyezett, hogy a közös számlájukról fizesse ki az autót. Hát lassan azért is el kell majd mennie.

Másnap szinte egész nap fel-alá sétált a folyosón. Az ágyát kerülte, és volt egy olyan érzése, hogy az orvosok is díjazzák ezt a törekvését. Így aztán eljött a harmadik nap, csütörtök, amikor már reggel értesítették: hamarosan hozzák a kitöltendő papírokat, és mehet haza. Tudta, hogy a biztosító fedez minden számlát, és úgy is lett.

Csütörtök délelőtt tíz óra húsz perckor derült ki, hogy nincs mit felvennie. A ruháit, amiben akkor a kocsiban ült, a mentősök és a kórháziak vágták le róla ollóval, és különben is, csupa vér volt minden. A saját és Ulrik vére lehetett rajtuk… Megborzongott. De szerencsére a kórházban volt egy ruhabolt. Igaz, nem egy Dior, sőt nem is egy nagyvárosi jobb áruház, de azért egy kisvárosi közepes női és férfi ruhaboltnak megfelelt a színvonala. Ott felöltözött, fizetett, utána gondosan megszámolta a pénzét: az igazolványai mellett a tárcájában lapult még néhány száz euró.

Taxit hívott.

A város olyan volt, mint régen. Nézte az ismerős házakat – itt született, itt járta ki az iskolákat, itt végezte el a kétéves könyvelői tanfolyamot is – és nem látott semmi rendkívülit. Csak miközben az utcákon robogott a jármű, majd bekanyarodott a szerény villanegyedbe – úgy nőtt benne egy kényelmetlen érzés. Mintha az ismerős házak hatnának rá így; olyan dolgok is eszébe jutottak az utolsó hónapok eseményeiből, amelyekre a kórházban nem emlékezett. Vagy csak mindenáron a tudata aljára söpörte őket?

Egyre több emléke tért vissza, némelyik közömbös volt, mások fájdalmasak. A legtöbb a házasságát érintette. Ulrik és ő már nem voltak jóban, sokat veszekedtek. Zitát bántotta, hogy a férfi annyit foglalkozik a lányával, hogy nemegyszer csak vele csinál programokat. Eszébe sem jut, hogy Kittivel hármasban is elmehetnének valahová, legalább olykor-olykor? No, és egyre gyakoribbak voltak a viták, amelyek fájdalmas mellékízt hagytak maguk után. Lehet, hogy akkor is veszekedtek, amikor a baleset történt?

„Talán én vagyok a hibás. Úgy felidegesítettem a férjemet, hogy nem figyelt eléggé. Vagy nem nézett előre éppen a kritikus pillanatban?” – töprengett. De még mielőtt a lelkifurdalásig lovallta volna magát, gyorsan visszakozott ezektől a gondolatoktól. Hiszen nem tudhatta, hogyan is történt. Őszintén szólva nem is akart most Ulrik halálára gondolni. Csak az első pillanatban volt nagyon rossz. Amikor a kórházban megmondták neki, még össze volt törve, védtelen volt. Ha most mondja neki valaki, már nem rázza meg annyira. Ugyanakkor túl korainak tartotta, hogy azon töprengjen: hogyan tovább.

A taxi befordult az utcájukba, és máris a házuk előtt fékezett. Nem nagy, lényegében egyszerű ház, nem villa. De sokat jelent, hogy önálló épület, a falak másik oldalán nem idegen emberek élnek. Aztán eszébe jutott, hogy ennek a jelen időnek vége, innentől mindent múlt időben kell mondania, ha Ulrikra és rá vonatkozik. A mai naptól pedig a jelen idő egyszemélyes lesz, csak róla szólhat majd az élete!

Kifizette a taxit, az elhajtott. Zita ott állt a ház előtt. Nagyot sóhajtott, aztán a járda szélére tett nagy táskát felemelte, de akkor elakadt a lélegzete: éles fájdalom nyilallt a mellkasába, a hátába. Nyugodtan állt egy pillanatig, míg csitult a fájdalom, és megjegyezte, hogy még vigyáznia kell. Megkönnyebbülten vette elő a kulcsát és a kapu zárjába dugta.

De nem ment bele.

Próbálta így és úgy, közben szidta magát, „miért vagyok ilyen ideges?” Arra gondolt, nem lesz könnyű dolog bemenni a házba, ahol minden úgy van még, mint amikor a baleset napján délután elindultak otthonról. Ki kell szellőztetni, megnézni, mi a helyzet a mosógéppel, meg a hűtővel, és milyen posta érkezett…

De a kulcsát nem tudta bedugni. Nem értette, mi történt. Megrázta az ajtót, a kilincset. Akkor vette észre a kis kaputelefont, amit ő maga soha nem használt, minek is, mindig kulccsal ment be. A nagykapu meg automatikusan nyílott, ha megnyomta a kocsijába tett kis szerkezet gombját.

Talán valaki őrzi a házat? Megnyomta hát a kaputelefont, egyszer, kétszer. Ő maga döbbent meg a legjobban, amikor bentről kiszólt egy sértett női hang:

- Mi van?

A hangsúly felháborító volt. Ki beszél így? Ki szól ilyen otrombán annak, aki az utcán áll és be akar menni? Ugyanakkor lassan fogta fel, hogy hiszen ismeri ő ezt a hangot. Ez Kitti, Ulrik lánya.

- Zita vagyok, Kitti. Miért nem jó a kulcsom a zárba?

Kis szünet következett. Zita csak később kapcsolt, hogy ezalatt Kitti nyilván a nappali ablakához szaladt, ahonnan a kapura látni. A ház körül az a pár fa most is úgy állt, mint máskor. Sütött a nap, de Zita lelkére fekete, baljós előérzet borult.

- Mert te már nem laksz itt – jött a válasz a kis fémdobozból. Zita torka összeszorult, alig tudott megszólalni:

- Mi az… hogy nem lakom itt?

- Apa végrendelkezett, és mindent én örököltem.

Zita becsukta a szemét: „Ez csak egy rossz álom, mindjárt felébredek, mindjárt felébredek…”, ismételgette görcsösen. Pedig valami ott a lelke mélyén már azt súgta: ez a valóság. Éppen Kitti hangja győzte meg erről. Nagyon is magabiztos az a kislány, nem merne vele így beszélni, ha tényleg nem ez lenne a helyzet.

- Menj el a közjegyzőhöz a Danieli utcába, ő majd elmond mindent. Engem pedig többet ne zavarj! – vágta oda a kamaszlány győzelme teljes tudatában. Gúnyosan, fölényesen, magabiztosan. Zita meg csak állt. Ujját levette a gombról, hiszen nem akarta folytatni ezt a beszélgetést. Nem tudta, mit tegyen. A hír, amit hallott, egyszerre vágta mellbe és fejbe. Újra megjelent az az éles fájdalom a halántékában, amit a baleset utáni ébredésekor érzett. Ellépett a kapu elől, ne lássa már őt az ablakból az a csitri.

„Az én házamban ül, és így beszél velem!” – kezdett forrni benne a düh, és ez arra volt jó, hogy ne gondoljon a helyzetére. Nem volt könnyű a táskája, de nem hagyhatta ott. Felemelte, vitte. Elgyalogolt az utca végére, aztán elfordult valamerre, és csak ment, vitte a düh és a kétségbeesés. Hirtelen eszébe jutott: nem kéne annyiban hagyni! Talán jobb lenne rendőrt hívni és Kittivel kinyittatni a kaput, a házat? Bemenni és kizavarni onnan azt a szemtelen lányt? A csitrit, aki őszintén szólva sohasem tetszett neki? És akinek ő sem tetszik, tudta jól. Kölcsönös ellenszenvüket nemegyszer egymás tudomására hozták, főleg Ulrik távollétében. De csak nem hagyta nyugton az a mondat, hogy közjegyző van az ügyben, aki Kitti igazát fogja bizonyítani. Vagy a csitri csak időt akart nyerni, ezzel rázta le őt?

Végre magához tért. Az egyik sarkon megnézte az utcaneveket, aztán mobilon taxit hívott. Perceken belül megjött a kocsi.

- Danieli utca. Állítólag egy közjegyző… – kezdte, de a taxis bólogatott, és intett, hogy indul. Zita talán azt remélte a lelke mélyén, hogy kiderül, az a közjegyző nem is létezik? És akkor a dühét szabadon ráeresztheti a lányra? Meg persze az anyjára, aki nyilván Kittivel tart.

Kicsit elszorult a szíve, amikor a taxi megtorpant a huszonnégyes szám előtt. Fizetett, kiszállt.

Dr. Denis Olhoni közjegyző. Első emelet.

Az utóbbi háromnegyed órában másodszor ment el mögüle a taxi és állt egy ajtó előtt. De ez most más lesz, most győzni fogok! – ismételgette. Csengő, ajtózár berregése, lépcsők fel, tábla és nyíl mutatja a tisztes, régi belvárosi épület ápolt, sőt szőnyeges folyosóján a szépen karbantartott ajtót. Mire odaért, az az ajtó is megnyílott előtte. Egy nála valamivel idősebb nő állt a küszöbön.

- Jó napot kívánok. A közjegyző úrral szeretnék beszélni.

- Be van jelentve? Kapott időpontot?

Zita nagyot lélegzett – a fájdalom tovább bőszítette:

- Baleset után most jövök a kórházból. Megtudtam, hogy közben egy itt kihirdetett végrendelet miatt mindenemet elvesztettem. Ennyim maradt – emelte meg a táskáját – Meg kell tudnom, hogyan történt mindez.

Úgy, de úgy nézett arra a titkárnőre, hogy az végül megingott. Látta Zita szemében az elszántságot. Beengedte őt az előtérbe.

- Most ügyfelek vannak a közjegyző úrnál. Amit kijönnek, bemehet hozzá. De fél tizenkettőre jön a következő ügyfél, addigra végeznie kell – mondta figyelmeztetően. Zita csodálkozott önmagán. Annyi indulat feszült benne, de ahhoz képest, lám, milyen finoman viselkedik? Mennyire visszafogta magát, holott ordítani szeretett volna! Nem szokott ilyen lenni, soha nem hepciáskodott, nem volt izgága, még a hangját is ritkán emelte fel. De azért volt önérzete.

Most azonban kilátástalan helyzetbe került. Mióta magához tért az altatásból, azóta csak csapások érték, hát óvatos lett. Meg kell várnia, mi derül ki ebben az irodában, utána eldöntheti, mit tegyen.

Miközben ült, észrevett a szemközti falon egy tükröt. Talán egy kicsit előre döntötték, mert ültében is látta önmagát. Kicsit csodálkozott is: „Ez lennék én?” Sápadt az arca, rövid, barna haja zilált. A teste nem vékony, igaz, nem is kövér. Erre mondják, hogy „jó húsban van”. Talán a baleset és a kórház megviselte, azért nem annyira szép a tartása, mint volt három héttel korábban. Ösztönösen följebb emelte a fejét, kihúzta magát, leengedte a vállait. A férfiak olykor megnézik, de Ulrik mellett eszébe sem jutott udvaroltatni magának. „Ezután hogyan lesz?” – gondolta kicsit ijedten. Tanácstalanul.

A szeme zöldes árnyalatú, a szája szép, ennek örült, már kamaszlány korában dicsérték a szája vonalát. De hát egy száj önmagában nagyon kevés, tudta jól. Itt tartott most önmagát szemlélve, amikor nyílt a párnás ajtó, kijött egy nő és egy férfi, meg a közjegyző, aki kézfogással búcsúzott ügyfeleitől. A közjegyző ötven körüli, komoly férfi volt, pont úgy nézett is ki, és úgyis viselkedett, ahogyan addig Zita a közjegyzőket elképzelte. Ez volt az első, akit élőben láthatott.

A titkárnő bement, a párnázott ajtón maradt némi rés, de a szavak értelmét nem tudta kivenni. Aztán kijött a titkárnő:

- Rimana asszony, parancsoljon befáradni.

Tehát tudják a nevét! Azonosították. Vajon hogyan? Csak a végrendeletből volt ez lehetséges. A titkárnő elmondta, amit Zitától hallott, a közjegyző pedig azonnal tudta, ki lehet. Így aztán Zitának nem sok reménye maradt. Már sejtette, hogy Kitti igazat mondott.

A közjegyző keze puha volt és meleg. Bár odakünn most kezdődött a nyár, idebent a légkondi működött, kellemesen hűvös volt. Dr. Olhoni helyet mutatott neki az íróasztalával szemben, ő maga is leült. Két kezét az asztal fölött összefonta, ez lehetett a szokásos póza, amikor valamit el kellett magyarázni az ügyfeleknek. Szürke szeme a nőre tapadt:

- Nagyjából sejtem, mi történt. Amikor a múlt héten felbontottuk a végrendeletet, rá is kérdeztem a két hölgynél, hogy hol van Ulrik Rimana felesége. Azt felelték, hogy együtt ültek a kocsiban a baleset idején. Nem kérdeztem többet, az is hihettem éppenséggel, hogy ön is odaveszett a balesetben. A két hölgy, Ulrik úr volt felesége és a lánya erre nem tértek ki.

- Mikor készült a végrendelet?

- Fél évvel ezelőtt, a múlt év karácsonyán.

„Szép kis karácsonyi ajándék!” – gondolta Zita keserűen. A férfi sejtette, mi jutott az asszony eszébe. A fiókjából kivett egy borítékot – személytelen volt, fehér, jellegtelen. A közjegyző magyarázni kezdte:

- Ez csak egy másolat. Amit jogomban áll önnek adnom, mindjárt meg is kapja. De elmagyarázom, mi történt. Ulrik úr tavaly év végén megjelent nálam, és jelezte, hogy végrendelkezni kíván. Ezt minden nagykorú állampolgár megteheti, sőt élete folyamán annyiszor, ahányszor csak akarja, ha szükségét látja. Például esetleg olyan élethelyzetbe kerül, ami netán közeli halálát sugallja. Mondjuk: hosszabb külföldi utazás, kezdődő súlyos betegség, közelgő műtét…

Zita csak bólintott, eddig semmi újat nem hallott. A közjegyző folytatta:

- Mindig a legutolsó végrendelkezés a mérvadó, ezek a keletkezési dátumuk pillanatában automatikusan érvénytelenítik, mintegy törlik az előzőeket. Ulrik úr azt mondta, ez életében az első és feltehetően az utolsó ilyen irat. Lediktálta a szöveget, én néhány kifejezést a jogi formuláknak megfelelően javítottam, aztán a titkárnő leírta, kinyomtattuk több példányban, ő mindegyiket aláírta, kifizette a költségeket, majd elment. Többé nem láttam.

- Három héttel ezelőtt egy közlekedési balesetben meghalt. Én meg itt maradtam kifosztva.

- Kétségtelen. Rá is kérdeztem a szöveg írása közben, hogy a lányán kívül van-e más közeli rokona, családtagja? Azt mondta, nős, de a közeljövőben válni készül. Jeleztem neki, hogy ez esetben sem célszerű kihagyni a feleséget a végrendeletből, hiszen megtámadhatja. Ám Ulrik úr nyilván nem gondolt korai halálra! Nem sejtette, hogy negyvenes évei elején ilyen súlyos balesetet szenved. Arra célzott, hogy mire ez a végrendelet életbe lép, talán húsz év is eltelik.

Zita behunyta a szemét. Ulrik most egy igen kicsivel, egy hajszálnyival jobbnak tűnt, mint az utolsó órában. Lehet, hogy nem akarta kisemmizni őt? De mégis! Hiszen úgy is rendelkezhetett volna, hogy ha meghal, minden vagyonát ossza el egymás között a két nő, a felesége és a lánya. De nem, ő teljesen kihagyta az asszonyt, akivel tizenegy éve élt együtt. De hiszen az imént azt mondta a közjegyző, hogy a férje válni készült. Szóval abban reménykedett, hogy előbb jön a válás, aztán, majd egyszer, sokára a halál. Talán már ki is nézett magának egy leendő feleséget? A csapás váratlan volt és nagyon erős. Eltelt talán egy perc is, amíg hallgatott, de a fejében egymást kergették a gondolatok. Nehezen tűrte most saját teste reakcióit. Tanácstalanul ült, és nem tudta, mihez kezdjen most. Iszonyúan megfájdult megint a feje…

Amire később visszaemlékezett, az volt, hogy áll a Danieli utcán, és a szemébe süt a nap. Elvánszorgott a sarokig, talált ott egy kis parkot. Úgy megörült a látványnak, mint sivatagi vándor az oázisnak. Hát még, amikor egy árnyékos padra akadt! Leroskadt, hirtelen nagyon fáradt lett, alig kapott levegőt. A kétségbeesés úgy leterítette, hogy nem maradt semmi ereje. Nem is tudta, meddig pihent ott.

Aztán arra gondolt, hogy valahonnan meg kell szereznie Ulrik halotti bizonyítványát. Ezzel igazolhatja, hogy ő már özvegy. De a következő percben nevetni támadt kedve – özvegy? Hát miért kell erről igazolás? Tudja ő anélkül is. Ráadásul Ulrik azt mondta a közjegyzőnek, már fél évvel ezelőtt, hogy el akar válni. Lehet, hogy az utolsó fél év csak egy színjáték volt Ulrik részéről? Egész idő alatt a válást készítette elő?

Hirtelen belényilallt egy kérdés: ha a férje – a volt férje – kisemmizte, még az otthonát is elvette, vajon mi van a közös bankszámlával? Gyorsan összeszedte magát: a bankjuk itt van nem messze, a belvárosban. A közös számlán volt… mennyi is? Egy héttel a baleset előtt járt ott… és ha jól emlékszik, nyolcezer hatszáz euró volt bent.

Végre volt célja, volt mit csinálnia, hová mennie! Ettől erőre kapott, és már valósággal futott a járdákon a bank felé.

Ha az a nyolcezer ott van, akkor talán egy ideig kihúzhatja. Szerez valami olcsó lakást, és végül munkát is találhat. Az utóbbi években nem dolgozott, amit persze Ulrik a maga csöndes, de kitartó módján néhányszor szóvá is tett. Ám most igyekezett feledni sérelmeit. Mintha Ulrik azzal, hogy meghalt, kivásárolta volna magát a bűneiből. Ám Zitának eszébe jutott a kisemmizése, meg férjének a válási terve, amiről, lám, mások tudtak, csak ő, a feleség nem…

Már majdnem dél volt és ebédszünetre zárták volna a bankot, amikor Zita beviharzott. Csak pár percet várt, hogy megtudja az eredményt. Döbbenetes volt:

- A számláján csak egy jelképes összeg, pontosan öt euró van, asszonyom.

Falfehér lett. A tisztviselő sejtette, hogy valami nincs rendben – elég volt az ügyfél arcára nézni. Hozott neki egy pohár vizet, ami tényleg jót tett:

- Ez a közös számlánk volt a férjemmel… – lehelte. Nem tudta, egyáltalán megemlítse-e, hogy a férje időközben meghalt? Kérte a kivét dátumát.

- Az összeget a számla másik tulajdonosa, Ulrik Rimana úr vette ki, nincs még egy hónapja… de több mint három hete.

A dátumból kiderült: a férje alig pár nappal a balesetük előtt járt a bankban. Vajon mire kellett Ulriknak a pénz? És ami még fájóbb kérdés volt: miért nem szólt erről a feleségének, a számla másik tulajdonosának? Persze a közös számláról bármelyikük kivehet, akár a teljes összeget is, ha nincs másféle megállapodás kettejük között. Ha például abban állapodtak volna meg, és erről a bankot is értesítik, hogy az egyikük mindig csak az aktuális összeg ötven százalékát veheti ki, vagy hogy erről a másik fél kapjon egy SMS-értesítést…

De hát ilyesmi nem volt. Zita szinte megsemmisülve ült ott.

- Talán kérdezze meg a kedves férjét… – tanácsolta a tisztviselő. Zita hallgatott. Lehet, hogy értesíteni kellene a bankot, hogy meghalt a másik számlatulajdonos? Erre is jó lehet egy halotti bizonyítvány… De most nem volt ehhez ereje, sem kedve. Elköszönt, és kivánszorgott az utcára.

Ahogy ment a járdán, egy étteremből finom illatokat hozott a könnyű szél. Akkor érezte meg, mennyire éhes. Feledve minden baját, most erre a legközelebbi vágyára összpontosított. Kiválasztott egy olcsónak tűnő helyet, ahol az illatok mégis finom ételeket jósoltak. Rendelt, evett, ivott, pihent. Ez utóbbi volt most a legfontosabb. Most nem tudott gondolkozni.

Délután megint egy parkban ült, és átolvasta Ulrik végrendeletét. Igaz, csak pár mondat volt az egész, de Zita számára nagyon tanulságos. Negatív, elkeserítő – mégis tanulságos. Azon a délutánon veszítette el utolsó illúzióit, már ami az embereket illeti. Tizenegy évig élt egy emberrel, akiről nem sokat tudott az elején, és lám, kiderült, hogy a végén sem sokkal többet.

Egy apró öröm fészkelt benne, ezt tudta értékelni: nem volt állapotos. Ahogyan eddig nem esett teherbe Ulriktól, úgy most nem is hiányzott volna más, mint hogy megtudja: gyereke lesz attól a férfitól, aki ilyen csúnyán becsapta és kifosztotta őt.

Nem, még nem tudott rendesen gondolkodni, annyira zaklatott volt. Alkonyat felé meglátott egy panziót. Kivett egy szobát, nem kért vacsorát, nem kért semmit. Lefeküdt már este nyolckor, és úgy aludt másnap délelőttig, mint akit fejbe vertek.

Ez az éjszaka sokat segített neki. Megreggelizett, és valamivel jobb színben látta a világot. Rájött, hogy tulajdonképpen semmi sem tartja őt itt, ebben a városban. Éppen eleget élt már itt, Ulrikkal. Ha le akar, és le kell számolnia az eddigi életével, amire lám, a halott férje is kényszeríti, akkor csak egy út maradt számára: elmenni innen. Tulajdonképpen mindegy is, hogy hová. Ennél bárhol jobb lehet. Nem akart már ugyanezeken az utcákon járni. Pláne nem attól rettegve, hogy valamelyik sarkon vagy boltban szembejön vele Kitti, aki most ott terpeszkedik az ő házában!

Csodálkozva érezte, hogy az a ház is kezd tőle távolodni. Mióta megtudta, miket művelt a férje, azóta már nem gondolt nosztalgiával a közös otthonra. Az otthon szó különben is elvesztette értelmét.

Miközben rakta össze a holmiját, végiggondolta: fehérneműt kell vásárolnia, és kéne egy nadrág, két szandál vagy egy pár szandál és egy nyári cipő, csak a legszükségesebbek a következő hetekre. Aztán eszébe jutott az az autó, amit már korábban megkapott. Talán azért volt Ulrik ilyen nagylelkű és hagyta, hogy Zita azt a közös pénzből vegye meg, mert már tudta, hogy hamarosan tönkreteszi a házasságukat, és főleg Zitát?

De már ez sem számított. Nagyjából emlékezett, hol van az a műhely. Kétszáz eurója maradt csak, miután kifizette a panziót. A táskát a vállára vette és indult.

Az autószerelő műhely meglepően tiszta volt, és rendes, sehol egy olajfolt. A világoskék mikrobuszt rögtön megpillantotta, ott állt az udvar szélén. Szemlátomást gondoskodtak róla: lemosták, megszárították, talán ki is fényesítették a karosszériát. És a szélvédő mögött belül egy papírlapon ott volt a neve is: Z. RIMANA.

- Mindent kifizetett már, asszonyom – mondta a férfi, aki a forgalmit és a kulcsot egyszerre tette az asszony kinyújtott tenyerébe. – Öröm volt nekünk ez a munka, ilyesmit ritkán kell készítenünk.

Büszkén mutatta a végeredményt. A mikrobusz hátsó részében, az utastér mögött kocsi hosszában húzódott egy ágy, nem túl széles, amit felhajthatott a jármű oldalára, egy kar rögzítette. Zita azt tervezte, hogy nyáron ezzel járnak majd kirándulni egy-két napra. Van hely sátornak is, ha meleg, nyári éjszaka van, akkor a sátorban alszanak, ha hűvösebb, akkor az egyik felfújható gumimatrac kerül a belső ágy mellé. Zita azt hitte, járhatnak szinte minden hétvégén valahová, régi várromokat nézni – ezeket Ulrik is kedvelte – benéznek egy-egy étterembe, Ulrik majd horgászik a tavak mellett, ő meg gyalogol vagy az összecsukható kerékpárral száguldozik az erdei ösvényeken… Az égszínkék autó, a mikrobuszból átalakított utazó- és hálóhely a szabadságot és a jó hangulatot testesítette meg. Amikor megvette az autót és leadta a rendelést az átalakítására, nagyon jó ötletnek tűnt. És Ulrik sem ellenezte, csak mosolygott, amikor Zita lelkendezve mesélt a terveiről. Persze most, az események után, Zita számára azok az egykori mosolygások inkább rosszindulatú vigyornak tűntek... Vajon Ulrik nem azt gondolta közben: „Lelkesedj csak, a legjobb esetben is csak ez a kocsi lesz egyetlen vigaszod a válás után!”

Felemás érzés volt beülni. A táskát betette az anyósülésre, és elhelyezkedett a volán mögött. Beigazította az ülés távolságát, a kormánykerék állását, megnézte az oldaltükröket, és indított. Még barátságosan kiintett az autószerelőnek az ablakon át, aztán lassan elindult. Kifordult az útra, vissza a belváros felé – és akkor beléhasított a kétségbeesés:

HOVÁ MENJEK?