Melissa Moretti

Forró déli szél

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-139-5

MOBI ISBN 978-963-453-140-1

TARTALOM

A tenger

A tábor

Manuel

Amba

Ketten

Támadás

Út végén és kezdetén

Ha megjön a déli szél

végleg elmúlik a tél

körben nagy tüzek égnek

és új fényeket szülnek

én meg állok a szélben

szerelmem hűségében

(városi dal)

A tenger

Még alig pirkadt, amikor Manuel kijött a ház elé.

A magas domboldalról belátta az egész öblöt. A kisváros még álmosan nyugodott a ködben. Manuel tudta, hogy ez nem is igazi köd, itt délen csak a pára gyűlik össze az éjszaka végére, amit a szél hajnalban a tenger felől fúj ide. Ha közelebb lenne, érezné a jódos illatot, meg az elmúlt hetekben partra sodort hínárok és döglött kagylók szagát. Azokban a napokban nagyon viharos volt a tenger, azért volt kevesebb munkája. De ha lecsillapodik az időjárás, sőt, eláll a szél is, ami korábban északról vágott végig a nagy vízen, ismét jöhetnek a bárkák.

A nagy viharok csak a holtak számát növelik, jutott eszébe a mondat, ami szíven ütötte. Talán két hete hallotta a tévében, olyan arccal mondta valaki, mint aki arról beszél, hogy ha süt a nap, akkor melegebb van, vagy hogy a folyók a tengerek felé tartanak. Természeti törvények mind. Az is, hogy a viharban a bárkák olykor felborulnak. Különösen, ha túl vannak terhelve. Manuel eddig csak olyanokat látott. Még nem jött bárka déli széllel onnan, a tenger túlsó partjáról – amit ő sohasem látott – amelyben ne háromszor vagy négyszer annyian ültek volna, mint ahányan eleve beleférnek.

Manuel beleszimatolt a szélbe. Régóta tette ezt, ameddig visszaemlékezik gyermekként, már akkor is szaglászott. Mert a partvidéknek különleges illatai vannak. Nem egy és nem tíz, jóval több. Még ő sem ismeri mindet. Ahányszor beleszagol a szélbe, mindig érez sokféle illatot, megnevezhetetlenek is vannak közöttük. Ha pedig a déli szél érkezik, abban talán még felsejlik a forró szaharai homokdűnék különös illata is. Mert bizonyára más a szaga a nedves, árnyas, párás homoknak éjszaka, és ugyanannak forró nappalon. Ahogyan az innenső parton is másképpen illatoznak a mohás és az üres kövek, a szántóföldek és a régi gyeppel borított mezők. Olyanok azok, akár egy hatalmas, lomha, ritkán mozduló, hatalmas állat, zöld a szőre, a bőre meg maga a föld.

Manuel tudta, hogy ezek furcsa gondolatok. Régebben néha elmondta őket a szüleinek, még később a feleségének. Mindenki furcsán nézett rá vissza, ezek a szavak nem hogy nem jelentettek számukra semmit, de még talán az értelmüket sem fogták fel. Csak annyit értettek meg belőlük, hogy aki mondja, össze-vissza beszél, talán maga sem tudja, mit mond. Még hogy illata van a mohos kőnek, és más a napfényben, mint esős időben? Meg a homoknak, a gyepnek, és a szélnek is..? A fejüket csóválták. Soha nem válaszolt rá egyikük sem, hát Manuel hamar felhagyott a kísérletezéssel.

Még egyszer elnézett délre. Az öbölben lassan világosodott. Hamarosan indulnia kell neki is. A kis kocsi ott áll a ház mellett. Garázst nem épített hozzá, errefelé hó sohasem esik, egy kis eső pedig nem árt. „Legalább lemossa róla a port”, szokta mondani. Mindjárt bemegy, odabent a falak még őrzik a tegnapi napsütés emlékét, talán valamivel melegebb is van. Manuel nem fázott, de a bőre kicsit megborzongott, amikor egy váratlan, szelíd kis széllökés jött az öbölből. Most van hajnali öt óra. Még reggelizik egy kicsit, előre élvezte az ismerős, komótos mozdulatokat, amikkel tányérjára rak ezt-azt a hűtőből. Utána sem kell majd kapkodnia, bezárja az ajtót, irány a kocsi. Szépen legurul a dombról. Hat órakor kell szolgálatba állnia. Még van hát idő egy kis nézelődésre is.

A hullámok egyre csak jöttek. Mintha soha nem akarna véget érni ez az áradat! Szürkék voltak, talán a hajnal szürkeségét vették át – képzelte Amba, de maga is tudta hogy ez így nem igaz. A tenger vize olyan, amilyen. Bár lehet, az ég színét visszaveri, visszaadja. De itt az égboltnak nem volt színe. Ahogyan este sem látszott a feketesége, amikor jött az utasítás: le a partra! A szállás, ahol már két napja laktak, kicsi volt, szűk és büdös. Vizeletszag mindenfelé, és emberek. Olyanok is, mint ő, és másfélék. Afrikaiak, arabok, a bőrük színe a halványbarnától az ébenfeketéig mindenféle volt. De most már nem számított ez sem, hiszen kint voltak a tengeren. Egy csapat, egy sors. Amba magához szorította a kicsiny zsákot – ebben volt mindene. Akkora, mint egy gyermek feje… Erről eszébe jutott Loti. Könnyek ugyan nem buggyantak ki a szeméből, úgy érezte, már elfogytak. Indulás előtt még ihattak, a kútnál mindenkink jutott víz. Igaz, meleg és nem jó ízű. Volt, aki műanyag palackot is megtöltött. Neki csak egy jutott. A sírás ismét fojtogatta, ez belülről jött, kívül senki sem láthatta.

De ki is látta volna? Nem voltak barátai a bárkán. Az egyedüllét néha terhes volt, de akadtak órák, amikor egyenesen áldásnak érezte. Senkihez sem kell beszélnie, senki nem szól hozzá, csak ült, kucorgott a helyén, és várta, mi történik. Bár félt, igyekezett titkolni önmaga előtt is. Nem sikerült.

A hullámzás már nem émelyítette. Látta, hogy nők és férfiak csüngenek a bárka szélén, kihajolnak. Keveset ettek, sokan régóta éheznek. Nincs mit kihányniok. Hát csak lógnak ott, olykor szemükbe csap egy kis hab, a sós víz. Ilyenkor gyorsan elfordulnak, ülnek, szemükből sír a tenger.

Amba már indulás óta érezte szájában azt az ismeretlen, kesernyés ízt. Nem viszi le a víz. A víz, amivel óvatosan kell bánnia. Kívül piszkos műanyag palackban hozta, indulás előtt egy csapnál töltötték meg a parton. Csak árnyékot adó, oldalfal nélküli fészerekben hevertek akkor már napok óta. A csempészek azt mondták, aki fizet, elindulhat, de várni kell, míg visszajönnek a bárkák. A bárkák, amelyek akkor kint voltak a tengeren, talán ugyanilyen utasokkal, mint ők.

Aztán megjöttek. Este volt már, a két nagy jármű a korhadt deszkamólóhoz állt. A csempészek számon tartották, ki fizetett és mennyit. Őket már eleve a karámba zárták, más oda nem fért be. Pirkadat előtt kiterelték őket a mólóra. Amba akkor vette észre, hogy milyen sokan vannak. Beleférnek ennyien a bárkákba?

Görcsösen markolta a vizes palackot, tudta már, milyen érték az ivóvíz. Míg otthonról eljutott a tengerpartra, megtanulhatta. Hányszor volt a nyelve egy száraz, égő, idegen test a szájában? Hányszor esett össze menetelés közben? Most hát ez volt az egyetlen kincse, szorította is magához. A bárkába csak beugrottak, nem volt fedele. Amba is beugrott, sikerült helyet találnia, lábak százai dobogtak a deszkákon tompán.

- Jalla, jalla! – kiabáltak a bárkások. Volt belőlük hátul kettő, és a mólón is sürgették a népet. „Gyorsan, gyorsan!” – Amba elég sok szót tudott arabul. Ezt is értette. Ő már bent volt, még beugrott vagy húsz ember, férfiak, nők, és akadtak ott egészen kicsi gyerekek is. Amba most nem gondolt másra, nem akarta látni a gyerekeket sem.

A sötétség lassan oszladozott. Felbőgtek a motorok, a gázolaj szagát Amba már ismerte, ettől bűzlöttek azok a nagy teherautók is, amelyek áthozták őt a nagy sivatagon. Ez a szag eddig a sárgás homokdűnéket idézte a szeme elé. Mostantól meg a tengerre emlékezteti majd, talán örökre?

De az a szó, hogy örökre, nem fért a fejébe. Nem akarta elhinni. Mióta úton van, mindig csak az a nap számít. Reggel, hogy megérje a delet. Délben az, hogy megérje az estét. Estétől a reggelig tartó éjszaka létezik csak, aztán ismét elölről kezdődik az egész. Most hajnalodik, tehát reggel van. Csak délig kell kitartani.

Már alighanem dél volt, és Amba örült, hogy él. Nem tudta pontosan, hány nappal ezelőtt történt AZ. Így azt sem tudta, mióta van úton. De most ez sem számított. Nagyon örült, amikor elvergődött a tengerpartig. A falujából akkor már senki sem volt vele. Csupa idegent látott a bárkában. A férfiakat az arabok a bárka baloldalára, és az orrba terelték. A nők hátul voltak.

A szél szerencsére nem feléje hozta a gázolajszagú füstöt. A bárkák egyenletesen haladtak a nyílt tengeren. Ubo fél fejjel kimagaslott a bárka padlóján ülők közül. Feketébb volt, mint a másik kettő.

Amba ivott egy kicsit a vízéből. Még csak negyedrészét fogyasztotta el. Senki sem tudta, mikor érnek partot. Senki sem látott még térképet. Csak annyit tudtak, hogy mindig északra kell menni. Ha partot érnek, akárhol is, északra kell menni! Arrafelé, ahonnan sohasem süt a nap.

De most még a tengeren voltak. A nap már sütött, és Amba levette azt a kendőt, amit éjszaka a nyaka köré tekert. Könnyű volt, nem túl nagy, nyers az anyaga, nincs színe. Ezt kapta fel hamarjában AKKOR, és futott, futott… Még nem tudta, hová, de rohant, ahogyan csak a lábai bírták. „Éjszakai kendőnek” hívták a törzsben, mert hiszen nappal meleg volt. Csak estétől hajnalig lehetett rá szükség, ha a föld már kilehelte melegét, és hűvösséget eresztett ki magából.

Egy pillanatra felegyenesedett és körülnézett. A két bárka egymáshoz közel haladt. De rajtuk kívül semmit sem látott. Csak egy fekete vonalat, ami elválasztotta az eget és a vizet. Maga a tenger csodálatos volt – vagy az lett volna, ha Amba most tud neki örülni. Olyan hihetetlen, hogy míg máshol mindig a földet látta az ég alatt, most rengeteg vizet, és csak azt. Nehéz volt elhinni, hogy ilyesmi létezik.

Amba lelke tele volt keserűséggel és szorongással. A keserűség a VOLT, a szorongás a LESZ miatt. A kettő összekeveredett benne, és nem tudta szétválasztani. Ezzel nem is törődött. Minden, ami rossz volt az életében, az eddig megtörtént. De mi jöhet ezután? Attól is félt, nagyon félt. Közben pedig, akár naptól száraz földön egy aprócska magból kinőtt fűszálban – remegett benne a remény. Hogy hátha jobb dolog történik majd. Végre jobb…

Manuel már a mentős egyenruhát viselte. Kicsit feltűnő volt a vörös mellény, közepén a nagy, fehér körrel, amibe a vörös keresztet ugyanazzal a színnel festették, mint az egész mellényt. A nadrágszárán alul fényvisszaverő csík, nappal ez szerencsére nem szembetűnő. Meleg volt persze ez az egész ruha. A társai kerülik is, amikor csak lehet. De hát szolgálatban ezt kell viselni. És most szolgálat volt.

Délelőtt tizenegy múlott. Manuel a bázis udvarán ment át. Jó lesz már az árnyékban, gondolta. A parton állt a sok lakó- és irodakonténer. Távolabb, az öböl másik oldalán meg a menekülteknek felhúzott barakkok. Arrafelé nem volt egyetlen fa sem, azaz semmi árnyék. Egy magas és új, még csillogó drótkerítés választotta el a tábort és a bázist. Itt az ideiglenes, pontonokból összeszerelt mólók mellett várakoztak a parti őrség hajói. Pirosra és fehérre festették őket, feltűnőek lehettek a nyílt tengeren is. Két újságírót hoztak éppen az őrség dzsipjén, az egyik kamerát is markolt. „Ezeknek még mindig szenzáció az, ami nekünk hétköznapi munka”, gondolta.

De hát „munka” most éppen nem volt, Manuel és társa, Tomas tétlenül üldögéltek az egyik konténer előtt. Napernyő feszült föléjük, a hőmérsékletet maga a tenger temperálta: könnyű szellőket küldött párpercenként a part felé. Tomas a kis bajuszát úgy viselte az orra alatt, mintha vele született volna. Évek óta ismerték egymást, és Manuel el sem tudta őt képzelni bajusz nélkül.

- Gondolod, hogy ma lesz valami? – kérdezte Tomas. De már a hangjában is benne volt a reménytelenség. Nem, Tomas nem szereti, ha van munka. Persze ez a munka egészen másféle, mint amit mások végeznek. Nem pékek ők, akik hajnalban sütnek, és délután alszanak. Nem sofőrök, akik vezetnek tíz órát, aztán kiszállnak a járműből. Nem tanítók, akik gyerekeket tanítanak.

Manuel úgy tett, mint aki nagy szakértője a dolgoknak. A tenger felé fordult, látványosan beleszimatolt a levegőbe, nézett jobbra és nézett balra, aztán kijelentette:

- Lesz bizony. Már érzem, hogy közelednek.

Tomas vigyorgott:

- Csak játszod az eszedet, haver. Ha mindig tudnád, mikor jönnek, olyan szolgálati beosztást készítenél, ami szerint te otthon vagy a bárkák érkezésekor, én meg mindig itt melózok, mint egy hülye.

Való igaz, Manuel szokta készíteni a beosztást. Hát most csak mosolygott:

- Gondolod, hogy ilyen rosszat akarok neked? Hidd el, nem tudom, mikor jönnek. Ma vagy holnap, vagy egy hét múlva?

Tomas ránézett. Kedvelte Manuelt, de szerette ugratni is. A férfi pár évvel fiatalabb nála, de a külsejükben alig van különbség. Manuel a koránál valamivel idősebbnek látszik, komoly ember benyomását kelti. Erős, ha kell, pedig vékony testalkatú. Egy gimnáziumba jártak, bár Manuel pár évvel később került be. Jószerével nem ismerték egymást, csak itt találkoztak újra, és barátkoztak össze. Manuel keveset szól, határozott, és ha ritkán mond valami keményet, akkor az úgy is van. A városi főorvos nem kedveli Manuelt, de hát ő senkit sem kedvel a bázison. Főleg mióta ide vezényelték – katonaorvos volt valahol, egy igazi támaszponton. Itt meg fura páciensei akadnak olykor. Igaz, csak hetente pár órát tölt itt, hát kibírják a beosztottjai.

- Kártyázunk? – kérdezte Tomas. A felszerelésük, a vörös hátizsákok ott hevertek mellettük, előírás szerint kéznyújtásnyira, hogy riadó esetén felkaphassák.

Manuel csak bólintott. Tomas tudta, hogy ez lesz a válasz, mert a pakli már a kezében volt, amikor megkérdezte. Most sebesen kevert, ebben nagymester, ha a bázison titokban kártya-bajnokságot rendeznek, különösen a margarytában, akkor Tomas mindig benne van az első kettőben. Mindig vele játsszák a döntőt.

De mielőtt az asztallapra kerültek volna a lapok, egy furcsa hang törte át a csöndet. Mire Tomas osztott volna először, a hang felerősödött. Már üvöltöttek a szirénák. A férfi kiejtette ujjai közül a lapokat.

- Hát tényleg nem tudtad – most nem nevetett. Manuel már nyúlt is a zsákjáért:

- Nem tudtam, na! De nyugi, majd délután folytatjuk.

Huszonnégy órás egy szolgálat, de eddig ennek a negyede sem telt el. Tomas nem volt éppen optimista, és most is kimondta a keserű sejtést:

- Estig lesz munkánk, meglátod!

- Ezért vagyunk itt – vágta rá Manuel. – Ne nyavalyogj, végtére is nem a kártyázásért fizetnek minket.

Tomas is jól tudta ezt, de azért dacosan rántott a vállán.

Akkor már mindenfelől futottak az emberek a két őrhajó felé. Főleg férfiak, de néhány nő is. Marina doktornő volt az ügyeletes, ott állt a móló elején, és mutatta Tomasnak:

- Te az egyesre. Te a hármasra, Manuel.

Marina fiatal volt, hát tegeződtek, de az orvosnő nem is hivalkodott a diplomájával. Alig száradt meg rajta a tinta, tavaly végzett, és egyelőre ide jött dolgozni. Nem marad sokáig, tudta mindenki. Ide csak kezdők jönnek, és látva a munkát, mihamarabb mennek is tovább. Volt már olyan, aki egy hétig sem bírta. Marina vékony volt, szőkésbarna, az arca csúnya, a teste sem vonzotta a férfiakat. Ezt ő is tudta. Nem volt senkije, hát egyelőre a munkájában élte ki magát.

A móló dobogott a siető lábak alatt. A matrózok máris a helyükre futottak, a tisztek nem kevésbé gyorsan pattantak a helyükre. Már dübörögtek a motorok, gázolajszagú, fekete füstfelleget lőttek ki a csövek végén. Valaki még odakiáltotta a hármas számot viselő hajó egyik tisztjének:

- Meteo nem túl vidám, három-B-re számítsatok! Romlik az idő!

Az 1-es számú hajó parancsnoka összevonta a szemöldökét. Három-B? Az egy közepes vihar, ami alaposan megnehezítheti a dolgukat. De hát senki sem mondta, hogy garantálja a szép időt, ha mentésre indulnak. Milyen jó is lenne egyszer tükörsima vízen, tűző napfényben, kellemes szellő mellett dolgozni..! De a kapitány nem is emlékezett, mikor adatott meg ez nekik. Most mikrofont kapott a szája elé. Megköszörülte a torkát, aztán lenyomta a gombot. Megafonon át sorolta az utasításait, és a hajó máris elszakadt a parttól. A móló másik oldalán a piros-fehérre festett társa is követte. A motorok zaját messzire vitte a víz, a támaszpont öblében mindenki tudhatta hát, hogy indul a parti őrség, mert műholdas megfigyelőktől, vagy repülőktől kapta a figyelmeztetést: idegen hajók közelednek.

Amba szívét összeszorította valami.

Az égbolt már nem volt békésen kék, mint délelőtt. A tenger sem volt már olyan: a sötét víz mintha még feketébbre változott volna. Ha valaki nem nagyon figyelte, annak talán most is ugyanolyan volt. De ahogyan múltak az órák, és a nap mind magasabbra hágott, valahogy a levegőnek és a víznek is tisztábbra kellett volna változnia. Világosabbra, fényesebbre. Mégsem ez történt. Az égen ugyan nem jelentek meg felhők, mégis elsötétült a látvány. A tenger pedig már nem volt olyan nyugodt, mint reggel. Amba a bárka szélén, de szigorúan a perem mögött ült, és úgy érezte, egyre fenyegetőbb, amit lát.

A hullámok megnőttek. Most már azt is érezte, hogy dobálják a bárkát. Mi van, ha visszafordulnak a bárkások..? Hallotta a parti várakozás alatt, hogy ezt olykor megteszik. Azt hazudják a menekülőknek, hogy elfogyott az üzemanyag. Vagy elromlott a motor. Ha nagyok a hullámok, hát azt, hogy nem akarnak elsüllyedni és megfulladni, hát inkább visszamennek az afrikai partra. De amikor ismét el kéne indulni, újra elkérik a pénzt a szállításért… De kinek van pénze ismét, ugyanarra? Ambának nem volt, és tudta a többiek beszélgetéséből, hogy nekik sincs. Az arab férfiak beszéltek erről egyik éjjel, és annyit Amba is tudott a nyelvükön, hogy értse aggodalmaikat. Ma már kevesen bólintanak az ilyesmire, nem mondják, hogy insallah, Allah akarata. Aki az életéért fut, nem nyugszik bele olyan könnyen a kudarcba. Ha akadály kerül eléje, legyőzi.

De most már kint voltak a tengeren. Észak felé mennek, látta Amba. A nagyon barna bőrű nőre senki sem vetett ügyet. Legalább harminc ugyanilyen nő volt ezen a bárkán, és a másikon is. Az a másik valamivel mögöttük jött, mintha a szél elől keresne fedezéket bárkatestvére teste mögött. Amba az arcán érezte a szelet, ami egyre hűvösebb lett. A tenger fölött ma úgyis hideg volt. Az a rongy, ami a ruhája volt induláskor, már nem mindenütt fedte a testét. Fázott. Ám ha eszébe jutott az otthoni hőség, a víztelenség, a bogarak, és AZ, akkor most minden más eltörpült, nem is volt. Az életének az a része ott marad Afrikában, remélte.

Kucorgott, és amikor elzsibbadt az egyik lába, próbálta kinyújtani. De idegen testbe ütközött, mert sokan, nagyon sokan ültek a bárkán. Valamivel később a jármű közepén ijedt hangok hallatszottak. Valaki sikoltozott, aztán többen kiabáltak. Lehet, hogy egy férfi próbált közelebb kerülni egy nőhöz? De amikor végre Ambához eljutottak a szavak is, még nyugtalanabb lett. Hiszen a tengervízről beszéltek, ami már bent volt, a bárkában!

Középen, a legalacsonyabb helyen gyűlt össze annyi, hogy görbített tenyerekkel akár fel is markolhatták volna a vizet. Jött az egyik arab bárkás, meglátta, mitől sivalkodnak ott nők és férfiak is, és csak nevetett. Valami olyasmit mondott, hogy ennek így kell lennie, a bárka nem vasból van, hanem fából, egy kis víz mindig van benne, különösen, ha utasokkal teli. Hányaveti magabiztossága megnyugtatta a többséget. Ha ez így van, mert így kell lennie, akkor nincs baj. Ültek hát tovább és vártak. Amba szíve ismét elszorult egy pillanatra, de aztán megnyugodott. Arra gondolt: ha a bárka elsüllyedne, vele együtt fulladnának meg a gazdái is. Akik pedig ugyanilyen fuvarokat fognak csinálni még holnap és holnapután, meg azután is, szóval ebből élnek. Akkor nem lehet baj.

A hullámok azonban egyre csak nőttek. Északról fújt a szél, szembe hozta a gördülő vízhegyeket. Akik a bárka orrában ültek, nemegyszer kaptak egy kis vizes habot a fejükre, vállukra. Valahol sírt egy gyerek – a bárkán valahol mindig fel-felsírt egy gyerek. Voltak nagyon kicsik, akik nem értették, mi történik. Voltak értelmes szeműek, akik csak néztek, hallgattak. Amba a sírás hallatán azonnal Lotira gondolt, de erővel elhessegette az eléje toluló képeket. Akkor érezte meg, hogy pár csepp könny indult el az arcán. Talán ez is tengerhab, gondolta. Hiszen megízlelte, és a cseppek sósak voltak…

A hullámok szemlátomást nőttek. A bárka, ha egy nagyobbal ütközött, fehér habot vert fel, és megrezdült. A motorok dolgoztak, az undort keltő füst valahol mögöttük maradt, egy ideig terjeszkedett a vízen, aztán eloszlott. Amba nem nézett hátra. Úgy érezte, a tenger hívást intézett hozzájuk. Hát nem vette le róla a szemét. Arra gondolt: ha nem néz rá, elvadul és alattomosan támad majd…

Így is olyan volt, mintha támadna. Mert támadott. A bárka siklása érezhetően lelassult, amit észrevettek mások is. Pár fekete férfi a bárka jobb oldalán nyugtalanul forgatta a fejét. Északon már felhők is megjelentek – Amba egy pillanatig azt hitte, azok a szürkésfekete foltok és vonalak már a partot jelentik. De öröme nem tartott sokáig. Csak felhők voltak, ráadásul fenyegetően feketék. Vihart fognak szülni, gondolta az asszony nyugtalanul.

Manuel arcát a szélbe feszítette.

Jólesett a bőrét simogató levegő, lehűtötte. Maga sem értette, miért élvezi ezt, de jólesett. A tengeri szél, ez a forró, afrikai, déli szél máskor is kicsapott a partra, ahol lakott. De ott nem volt ilyen hűvös. Itt most mintha túl forró lenne a teste, és kellemes, ahogyan a szél hűti. Meg is tapogatta saját bőrét, de nem érezte melegebbnek a szokásosnál. Kicsit nyugtalan lett: vajon mi baja lehet? Láza van? De hamar megnyugtatta magát – nincs semmi baj! Csak így szokott izgulni a munka előtt.

Marina doktornő is a hármas hajón volt. A parti őrség hajósai ritkán mutatkoztak a fedélzeten. A fiatal doktornő kijött az orrba, ahol csak egy tengerész állt, és távcsővel figyelte a horizontot.

- Azt mondják, két bárkát láttak. Mindegyikben vannak vagy ötvenen.

Manuel hallgatott, Mit is mondhatna erre? Ugyanilyen esetek ismétlődnek, mostanság már szinte naponta, de másnaponként biztosan. A doktornő is a láthatárt nézte:

- Ha a csempészek meglátják a hajóinkat, elmenekülnek.

Csak úgy tehetik meg – tudta Manuel – hogy a vízbe dobják utasaikat, úgy talán egérutat nyerhetnek. Vagy úgy sem. És ha elkapják őket, a vízbe fúltakért is felelni fognak. Tulajdonképpen miféle alakok lehetnek azok a csempészek? Miét ölnének embereket? Jó sok pénzt szereznek a menekülőktől, az nem elég nekik?

De most az égbolt terelte el a gondolatait. Már egyre sötétebb felhők tolongtak az égen. A hajó délre szaladt, de északról mintha még annál is gyorsabbak lennének a fenyegető jelek. A felhők feketedtek, a szél erősödött. Manuel hosszúra növesztett haját hátulról a homlokára, szemébe fújta, ideges mozdulattal lökte hátra. Feltette a sapkáját, ez megfogta az engedetlen, sűrű szálakat.

- Már szóltam, hogy vágasd le! – mosolygott Marina. Talán tetszett neki a fiú, talán nem, évődni kellemes volt vele. Mert Manuel is vette a lapot:

- Szóltál, de nem elég keményen…

- Akkor most megparancsolom, mint a főnököd!

- Aki nem te vagy, csak most itt a hajón. Tudod, hogy a mentősök főnöke, Usteris az igazi parancsnokom.

Marina persze tudta ezt, de nem volt jóban Usterisszel, ideérkezése után már az első héten kétszer is összeütközésbe került a nagydarab, bajuszos férfival, hát most hallgatott. Biztosan folyt volna tovább a párbeszédük, de akkor egy szélroham csapott le a hajóra. A fedélzet kicsit megdőlt, mert ugyanakkor hullámra is futottak. Manuel a kezét nyújtotta a doktornőnek:

- Menjünk be!

Marina kicsi, csontos keze elkapta a fiú ujjait. Az is csontos volt, de erős és persze jóval nagyobb a női kéznél. Elbotorkáltak az egyik ajtóig, Marina ment be elsőnek. A megafon harsogott:

- Legénység, figyelem! A célig három mérföld, kettes felkészülési szakasz.

A hajósok tudták, mit jelent ez. Még nem látható a mentésre szoruló vízi jármű, de egyéb forrásokból tudható, hogy már ilyen közel van. Drónokat nem engedhettek fel a hajóról a nagy és egyre erősebb szél miatt. De hát már induláskor kaptak műholdaktól koordinátákat. Azóta persze változott a menekülők helyzete, és a hajó is közelebb járt már hozzájuk. A parti őrség hajója akár egy piros-fehér rakéta száguldott a vízen, meg-megtörve a hullámok egyenes ívét. Hátulról fújt a szél, most ez is segített rajtuk.

Manuel kezdte sejteni, hogy Marinának talán nem közömbös. De hát csúnya az a lány, és bár orvosnő, azért biztos volt benne: nem érezné, hogy előbbre lépett vele. Mióta elvált a feleségétől, és az asszony elköltözött a szigetről, Manuel igyekezett keveset gondolni rá. Akkor bezzeg, tizenkilenc évesen az oltár előtt nem gondolt semmiféle emelkedésre, a felesége éppen olyan szegény volt, mint ő, szakmája sem volt, varrogatott másoknak és igyekezett elvégezni egy könyvelői tanfolyamot, nem sok eséllyel. A házasságuk két évig sem tartott, még jó, hogy nem lett gyerekük – Manuel ezért ma is áldja a sorsot. Az asszony elment, kiszóródott a férfi elméjéből is. Ma már ritkán jut eszébe. Az egyik szekrényben maradt pár ruhája, ígérte, visszajön értük, de nem jött. Azóta Manuel ki sem nyitja a szekrénynek azt az ajtaját.

Marina talán lefeküdne vele, gyanította. De nem volt kedve a doktornőhöz, aki csúnya volt és nem vonzotta őt egy csöppet sem. Erre gondolt, amikor becsukta az ajtót. Odabent Pordoni, az első tiszt figyelt fel rájuk, és odajött kicsit fontoskodni. Rendkívül szép és kellemes férfinak tartotta magát, és most talán úgy döntött: ha innen hazamennek, „ledönti” ezt a nyápic orvosnőt. Talán csak azért, hogy majd elmondhassa: a meghódított, ágyba vitt nők között, lám, volt egy orvosnő is… Egy éjszakánál többet nem jósolt neki.

Pordoni sima arcára mosolyt erőltetett:

- Készüljenek, doktornő, még húsz perc és meglátjuk őket.

Manuel már nem figyelt a férfira. Az egyik ablakhoz állt, amelyre kívülről tengerhab csapódott, a só vékony rétegben rakódott rá, amin át kissé homályosan látta a hullámokat.

Az ég fekete lett, és a tenger is. A hullámok sötéten rohantak a bárkák felé. Az iram lassult, a szél erősödött. Amba látott néhány nőt, akik imádkoztak, voltak ott keresztények is, mert miután keresztet vetettek, összetették a két tenyerüket. Mások hangtalanul mozgatták ajkukat. Néhány fekete férfi egyre ijedtebben szemlélte a hullámokat. Ezek már emelgették a bárkát – itt-ott felsikoltottak a nők, főleg az orrban – a magasabb hullámok teteje becsapott a palánk fölött! Valaki a széleken két tenyerével merte, dobálta ki a vizet, erőlködése nevetségesnek tűnt, mégis, akik látták, azok szívét összeszorította a félelem. Amba akkor vette észre, mennyire reszket. És nem csak az ajka, az álla vagy a keze – egész testében reszketett. Még soha nem élt át ilyet. Amikor AZ történt, csak a lelke rettegett. De most mintha a teste sem akarna többé engedelmeskedni neki. Ez a reszketés tőle független volt, megállíthatatlan, nem uralhatta. Az egyik kezével görcsösen kapaszkodott a bárka palánkjába, kis kezével alig érte át a faragott deszka szélét, és ha zsibbadt már a keze, váltott a másikra. De folyamatosan érezte az émelygést a gyomrában, mert a bárkát most már nagyon dobálták a hullámok.

A férfiak oldalán megint vita támadt, kiabáltak, valaki ismét a vizet emlegette arabul, de nem a tengerről, hanem ivóvízről volt szó. Akiknek nem volt, azok most siránkoztak. Egy tizenéves fekete fiú Amba számára ismeretlen nyelven dühödten kiabált, aztán felállt és imbolyogva elindult volna a bárkában, de mozdulni sem tudott, mindenütt emberek ültek, guggoltak. Végre valaki fenyegetően rákiáltott, talán azt, hogy „üljön le”? Hát visszaült, de még sokáig hallották perlekedő hangját. Alighanem elfogyott a vize. Párszor elhangzott arabul is, mal, mal, de végül csönd lett.

A bárkát dobálták a hullámok, az erős szél olykor szinte visszanyomta. Érezték lassulását. Ilyenkor mindig megijedtek kissé. A két arab férfi, a bárkások, behúzódtak kis fülkéjükbe, ott hátul. A másik bárka mindig ott volt a közelükben, sőt egyenesen mögöttük jött, talán a kormányosa arra számított, az előtte haladó megtöri a hullámokat, így neki könnyebb dolga lesz?

Amba akkor vette észre, hogy az a másik bárka erős kötélen egy motorcsónakot is vonszol maga után. Nem értette, minek kell ezeknek, hát nem elég a bárka? De gondolatait most más foglalta le. Egy nagyobb hullám végignyalta a bárka bal oldalát, szemlátomást nőtt, magasodott, aztán éppen ott, ahol Amba ült, a habos felszín túlnőtt a palánkon és becsapott a bárkába. Amba érezte, hogyan folyik rajta végig a víz. Hideg volt, és sós – ami vizes hab az arcába jutott, az most ajkain is érezte. És a szemében. Egy pillanatig nem látott semmit, két kezét a szeméhez kapta, próbálta kidörzsölni a vizet. Csípett nagyon. Akkor érezte meg, hogy a lábszárán a karcolások, amiket még a parton szenvedett el, szintén kaptak a sós vízből, és a csípős, apró fájdalom azokról is áramlott az agyába. Sziszegett tehetetlen haraggal. A hullám továbbment, hátul már lelapult, nem csapott be a bárkába. Az asszony azt vette észre, amikor már ismét látott, hogy vízben guggol. A bárka közepén ülők ismét sivalkodtak – ott alighanem több lett a vízből, mint a széleken.

Amba egy pillanatra felemelkedett, és elnézett előre. De csak a sötét felhőket látta, és a mind nagyobb hullámokat. Azok mintha szándékosan tennék, mind a bárka orra felé rohantak. Hol volt már a napsütés, a lenge szellő, a kellemes ringatózás! A szél korbácsként vert végig az embereken, akik igyekeztek minél kisebbre összehúzni magukat. Amba látta: nem sok van már az átlátszó, műanyag palackjában. Legalább nyolc órája voltak úton. Talán dél is elmúlhatott már? Megitta a maradék vizet. Érezte, hogy a mellette ülő nők némelyike vágyakozva pillant rá. De hosszú volt az útja Karawandától a tengerpartig. Hosszabb, mint bárki másé itt a bárkán. Vagy majdnem mindenkié.

Látott néhány férfit archegekkel. Amit a déli törzseknél, meg keleten vágnak az éppen férfivá érett fiúk homlokára, néha az állára vagy halántékára is. Tudta hát, mifélék és honnan jöttek. Minden okmánynál erősebben bizonyítják, hol születtek, hol éltek eddig. D ezt csak a környékbeliek tudják megfejteni, a jelek csak hegek maradnak a nagyon idegenek, a fehérek világában.

Valami történhetett ott hátul. Az első bárka kis fülkéjéből kiugrott az egyik arab, és veszettül integetett a második felé. Azok is észrevették, visszaintettek. Amba bárkája keskeny hátsó pereménél egyensúlyozó férfi előre integetett.

Amba ismét felegyenesedett, és a feketéllő, naptalan félhomályban két sötét pontot pillantott meg. Bár azelőtt sohasem járt tengeren, abból, amit látott, és ahogyan a hajós reagált, megértette: amiket lát, azok is hajók. Talán éppen erre jönnek?

A bárkások izgalma átragadt rá is. Valami baj van, sejtette, és az asszony szívébe egy pillanat alatt beköltözött a rettegés.

- Kapitány úr, előttünk a cél.

- Ahogyan jelezték műholdról: két bárka, tele menekültekkel.

- Távolság egy mérföld… már annyi sem.

A kapitány bekapcsolta a megafont, amely a hajó összes helyiségében szólt:

- Figyelem, legénység! Egyes felkészülési szakasz, és aztán mentés.

Ugyanezt közölte rádión a bázissal. Ahonnan elindultak, ott ismerős hangok vették és nyugtázták adását. A kapitánynak nem kellett megadni helyzetét – a műholdas jelzők automatikusan továbbították a két hajó pozícióit.

Marina fogta a piros zsákot, abban voltak a műszerei. Nem ment ki a fedélzetre, ez nem is volt feladata. A belső helyiség egyik sarkában kapott egy széket. Amellett terítette szét azt a pár legfontosabb műszert, amire szüksége lehet. A sztetoszkóp a nyakában egyértelműen jelezte, ki ő – ha valaki a hajón nem ismerné. Manuel viszont kiment a fedélzetre. Akkor már ott gyülekezett a legénység mentésre kijelölt része is. A korlátnál álltak páran, irdatlanul hosszú csáklyákkal, többen kötélcsomóval, közben egy kézzel a korlátba kapaszkodtak. Már előkészítették a ledobható hágcsókat. A szél a szemükbe vágta a felcsapó, sós habot.

A bárkások hirtelen felgyorsultak. A motor leállt, de az utasok ezt eleinte észre sem vették. A szél és a folyton csapkodó hullámok zaja elnyomott minden más hangot. De mert a bárkák futása lelassult, hát érzékelték a változást azok is, akik lehajtott fejjel ültek középen. A széleken meg ott is becsapott pár hullám, ahol eddig nem, mert motor és kormányzás híján a bárkákat semmi sem mozgatta a hullámokkal szemben. Oldalról is jöttek.

Amba megijedt. Mi történik? Annyit látott, hogy a másik bárka mögül elővágtat a motorcsónak, orra felmagasodott, mintha el akarna búcsúzni a tengertől, fehér habot vágott mindenfelé, és sebesen közeledett az első bárkához. Hátul ért oda, a kormányosfülkékből az ő bárkásaik is beugrottak a csónakba. Valaki kétségbeesetten, csalódottan kiabált utánuk arabul, Amba nem értette, mit.

Felsírt egy gyerek, néhány nő sikított. Ambában meghűlt a vér, most fogta fel, mi történt: a bárkások elhagyták a hajójukat! Mi lehetett számukra olyan veszedelem, ami miatt itt hagyják a hajót is? Amba megperdült, előre nézett. Az arabok dél felé menekültek, a motorcsónak orra most még jobban kiállt a vízből. Itt hagyták mindkét bárkát, és az életüket, meg a pénzüket mentik?

Az észak felől közeledő két pont már nem látszott feketének, valahogy mintha kivilágosodtak volna. Változtatják a színűket, csodálkozott Amba, de csak egy pillanatig, mert már másra kellett figyelnie. A bárka utasai egyre hangosabban kiabáltak. Elől akadtak páran, akik észre sem vették a bárkások menekülését, ők a közeledő idegen hajókat bámulták. Miközben Amba figyelme is arra fordult, látta, hogy többen felállnak középen és jobbra, meg hátul is. Tíz nyelven harsantak a szavak. Figyelmeztetés, harag, csodálkozás, döbbenet szavai. Valami arra késztette Ambát, hogy ő is mondjon valamit. De bár kinyitotta már a száját, végül is annyian kezdtek harsogni, hogy ő inkább hallgatott. Sohasem szeretett a tömeggel együtt lenni, azt csinálni, amit ők. Csodálkozott, hogy másoknak meg éppen erre van kedvük.

A bárka ingott a lábuk alatt. Most már irányítás nélkül oldalt fordult, és az északi hullámok meg-megdobták. Egy kisgyerek elesett, két férfi próbált valamit tenni, de látszott, ők is most látnak tengert először, hát csak botorkáltak volna előre, céltalanul. Egy nagydarab fekete nő, alighanem jó délről jöhetett, éles hangon pörölt valakivel. Amikor Amba dél felé nézett, a motorcsónak már alig látható, kicsiny fekete pont volt a sötét vízen, a fenyegető felhők alatt.

A széleken ülők elkapták a bárka palánkját, mereven kapaszkodtak. Szemek dülledtek a rémülettől, ajkak mozdultak, de némán. A középen ülők érzékelték, hogy már több a víz a padlón, akadt, aki bokáig, lábszárig állt benne. A nők magukhoz ölelték a gyerekeket, síró, lamentáló hangok hallatszottak innen és onnan is. Még mindig nem értette mindenki, hogy miért állnak a bárkák? A szél elkezdte sodorni az övékét, és Amba látta, hogy mind közelebb vannak a másikhoz, amelyet a hullámok fel-felemeltek, majd leejtettek. Amba voltaképpen csak akkor érezte meg, hogy az ő bárkájukat is emelgetik ugyanazok a hullámok. A szélen valaki sikoltott, talán egy utas kiesett?

Azok az idegen hajók gyorsan közeledtek.

Amikor Amba megint északra nézett, látta orruk alatt fehérleni a feltúrt vizet. És éppen akkor, amikor azt nézte, ez a fehér hullám eltűnt az orrok mellől – a nő nem értette: azért, mert csökkentették a sebességet. De már elég közel voltak. A két bárka ekkor összeütődött, ez csak egy pillanat volt, de majdnem mindenki megijedt tőle. Amba a gyomrában is érezte a nagy fatestek összecsapódását, egész teste beleremegett. Bajt sugallt az a rezzenés, amit a két bárka utasai egyszerre éreztek meg.

A fehér-piros hajók hatalmasak voltak. Ilyennek látszottak az alacsony bárkákban kuporgó utasoknak. Közben egy pillanatra sem csitult a zaj, hiszen az észak felé fordult oldalsó palánkon minden hullám bevágott egy kis vizet. Középen az anyák felkapták a gyerekeket, volt, aki csecsemőt emelt a melle magasságába, mások három-négy éveseket. Egy kopasz fekete férfi nagy dühösen próbált átgázolni a testek és fejek között hátra, hogy majd ő megmutatja, beindítja a motort! Nem ért oda, de talán jobb is. Hiszen az arabok elvitték az indítókulcsot, amikor menekülőre fogták.

A megafonból harsogott a kapitány hangja:

- Egyes hajó állj. Miénk a közelebbi bárka, emberek! A hágcsókat már ledobhatják.

A hajó fémes oldalán kopogva szaladt le a kibontott hágcsó, kicsiny acélrudakat fogott közre a két párhuzamos kötél, a végét már a vízben vonszolta a lassuló hajótest. Manuel még mindig a felépítmény falánál várt, az orr felőli oldalon. Ez volt az előírás, addig nem mozdulhatott egyik oldalra sem, míg nem derült ki, hogy a kapitány hogyan állítja a hajót a menekültekkel teli bárkához. Manuelnek egy pillanatra eszébe jutott Tomas, aki most ugyanígy állhat a hármas hajó orrában.

Már olyan közel voltak, hogy a fedélzeten állók láthatták az arcokat. Barna és fekete vállak, karok, nők és férfiak. Szemek fehérje csillan. De a hullámok emelgetik a bárkát, és bár nem annyira, de a parti őrség hajóit is. Minden mozog egymáshoz és a tengerhez képest, a láthatár is folyton el-elcsúszik, de kit érdekel most az égbolt? Talán már eleredt az eső is, amit a fekete felhők hoztak magukkal.

A csáklyások előbb a hajó orrában voltak, aztán elszóródtak hátra. Már elkapták a közelebbi bárkát, de megtartani nem tudták. A hegyes fém alig akadt bele a palánk felső szélébe, közben arra is vigyáztak, nehogy megsebesítsenek valakit az utasok közül. Odalent akadt olyan szolgálatkész menekült, aki elkapta a csáklyát, és önmagával próbálta közelebb húzni, tartani. A bárka már nagyon közel volt, mégis túl távol ahhoz, hogy utasai elérték volna a hágcsókat. Amikből egyre többet eresztettek most le.

Egy nagyobb hullám emelte meg és vitte volna el a bárkát. A kapitány egyik embere is kihajolt az oldalsó korlát fölé, kis rádióján irányította a kormányost, aki ezt nem láthatta:

- Két fokot balra, de ne gyorsan! A távolság öt méter!

Manuelnek még mindig várnia kellett. Ha eljön az ideje, segíthet. Ha vannak közöttük súlyosabban sérültek, viszi Marinához, a könnyebbeket maga látja el itt a fedélzeten. De most még csak pár csepp eső verte a szemét, és nem állhatott a fedélzethez közelebb, hogy ne akadályozza a szaladgáló matrózokat. Nem először és nem tizedszer látta őket, magában most is megcsodálta, milyen ügyesen és gyakorlottan mozognak. Sokat gyakorolhatták az éles bevetés előtt – most meg már nagyon is rutinosan csinálják.

Végül is három csáklyával sikerült valamivel közelebb húzni a bárkát. Közben mindkét hajó elfordult. Már a parti őrség motorja is csak helyben járt. Azt a nagy hullámot csak későn vették észre…

Amba érezte, hogy a sietősebbek a lábára léptek. Nem érezte a fájdalmat, mezítláb járt már hetek óta, úgy menekült el a faluból. Most hideg vízben tocsogtak már az utasok. Az a nagy hajó az ellenkező oldalon közeledett hozzájuk, és mint mindenki, Amba is át akart érni arra az oldalra, hogy felmehessen a hajóra. Senki sem mondta, mégis mindenki tudta: arra van a menekülés.

Arra van az élet.

A sok ember egyszerre lódult meg, amit segített a félelem is. Hisz nem tudhatták, hány embert tud felvenni ez az idegen, piros-fehér óriás? Onnan lentről még most is nagynak látszott, de talán nincs rajta elég hely..? Az emberek megindultak. Egymást taposták, gyerekek üvöltöttek, anyák sikítoztak, férfiak bömböltek, hol egymást, hol családtagjaikat szólítva. A bárka vészesen ingott, az egyik széle egy pillanatra majdnem a közeledő hullámokkal találkozott.

- Kapitány, sietni kell! A tömeg megindult felénk.

- Csáklyások, húzni! Köteleket is dobjatok!

- Köteleket átdobni!

- Vigyázz ott elöl!

Amba érezte, hogy síkos a nedves fa a lába alatt. Mire ez az érzés elhatolt az agyába, már csúszott is. Elesett, de nem toccsanhatott a vízbe. Olyan sűrűn voltak az emberek előtte, mögötte, és oldalt is, hogy csak rájuk eshetett. Egy kisfiú felsírt, egy nő pörölt makinga nyelven, de Ambához nem hatoltak el a szavak. Csuromvizes volt a ruhája, egyik kezével kitámasztotta magát a bárka fenekén, próbált felállni, váratlanul éppen egy hullám segített, ez megdobott mindenkit, őt meg egyenesbe hozta. Már nem is akart nézni senkire, nem látni az embereket. A félelem akkor rohanta meg, amikor érezte, hogy a bárkában térden felül vízben áll. Ráadásul fentről megindult az eső. Szomjas volt, de most nem gyűjt vizet a markába, utána nem csavarja ki a ruhájából is azt a pár megmenthető cseppet, ahogyan az indulás után két nappal tette.

Amba küzdött. Már csak a hajó festett oldalát látta, vörös háttér előtt kötelek lógtak, fura, párhuzamos kötelek, amelyek vasrudakat fogtak. Már látta, mire valók – amikor ismét közelebb sodródtak, egy fiatal fiú kiugrott a bárkából, a vízben evickélt, de elkapta az egyik hágcsót. Ő volt az első, de most még az egyetlen. Kétségbeesetten lógott, egy kézzel fogta a kötelet.

- Vigyázz, valaki a vízben!
- Elkapta a hágcsót!

- De jön a bárka visszafelé, odanyomja hozzánk!

- Emeljétek ki gyorsan!

Az utolsó pillanatban emelte két tengerész a hágcsót, a fekete fiú felkapta a lábát. A bárka kongva ütődött a hajó oldalának, de egy hullám máris elvitte, újra.

- Csáklyások, erősen tartsátok!

A tiszt a rádióba kiabálta:

- Baj lesz, kapitány, az utasok mind errefelé igyekeznek!

Amba is a hajóhoz akart menni. Látta a sok fejet, azok is ugyanazt tették. Törtettek előre, most már nem számított senki és semmi. A bárkások nem figyeltek a másik bárkára, pedig valahol azzal is ugyanúgy küzdött a másik hajó legénysége. Amikor Amba érezte, hogy a bárka közepén már térdig, sőt combig ér a víz, pánikba esett. El innen, de gyorsan! A bárka másik széle még nagyon messzinek tűnt. Közben egyre újabb és újabb emberek kerültek eléje, meg gyerekek is. Nem tudott közöttük átlábalni. A félelem elszorította a szívét. És akkor látta, hogy a bárka dőlni kezd a hajó felé. Vele dőlt maga is, meg az a sok ember…

- Kapitány! Mind erre tolakodott, a bárka széle elmerült!

- Dől felénk!

- Csáklyások, ne húzzátok!

Nem kellett mondania, miért ne húzzák. Az a sok ember mind a vízben van a bárka és a hajó között. Közben felhúzták az elsőt, azt a fiatal fiút, aki még a vízben kapta el a hágcsót, leszedték a palánkról, és amikor végre biztonságban érezte magát, elengedte a hágcsót – azt rögtön visszadobták, másoknak. Egy matróz hozta oda Manuelhez.

Az ápoló a fiú szemébe nézett és mutatta:

- Mutasd magadat, nem sebesültél meg?

A kérdés költői maradt, mert amaz nem értette, miről beszél. Fekete arcból a szeme fehérje és a fogsora világított csak. Manuel gyakorlottan kapta el mindkét csuklóját, felemelte a két kezét, és tenyérrel felfelé fordította. Hát persze, a hágcsó kötele felsértette a bőrt… De még csak nem is kezdhetett hozzá az ellátáshoz, amikor amaz kitépte magát, visszarohant a palánkhoz, kihajolt, hogy lássa, mi van a többiekkel?

…Amba süllyedt.

Iszonyatos érzés volt. Mint néha álmában, különösen az utóbbi hetekben. A sok ember körülötte egy pillanatra eltűnt, bár nagyon is érezte a jelenlétüket. Annál félelmetesebb volt a süllyedés, hiszen azok sem tudtak ellene tenni semmit!

Mintha valami húzta volna a mélybe. Őt is, másokat is. A legrosszabb az volt, amikor a nyakáig ért már a víz, a bárka eltűnt, nem is érezte. De kapálózott kézzel-lábbal, és folyton más testekbe ütközött. Egyszer a lába alatt is érzett valakit, talán egy combot, vagy egy kart..? Akkor vette észre, hogy ordít. Valamilyen sikoltáshoz hasonló, éles, állati hang tört ki belőle. Burok zárta őt körül, de az a hang áttört rajta. És mindenfelől visszahallotta ugyanazt a hangot, száz torok sikoltott és ordított és hörgött.

Amba nem tudott úszni, de egy ösztön arra késztette, mozogjon a karjaival, lábaival. Ha nem teszi, elmerül – ez valahogyan ott volt az agyában. Félelmet keltő figyelmeztetés és egyben parancs is volt. Olyan kétségbeesés fogta el, ami erőt adott, hihetetlen erőt. Már nem figyelt másokra, csak magáért küzdött. Nem tudta, mi történik, már nem hallotta a többiek halálkiáltásait sem. Megint taposott valakin, akiről nem tudta, hogyan került a lába alá, de ennek hála a felszínen maradt még egy pillanatig…

Valami fehéret látott maga előtt. Arra kapott az egyik kezével, aztán ösztönösen a másikkal is, a sós tengervíz elöntötte a szemét, és rémülten érezte, hogy jutott belőle a szájába is – talán amikor kiáltott? Kiköpte, de alig látott. Amikor odakapott, érezte, hogy az a fehér valami egy fémfal, ami kiáll a vízből. Még felfogta, hogy az idegen hajó oldala, kapaszkodott volna belé körömmel és ujjakkal, de az is vizes volt, lecsúsztak az ujjai, ismét odakapott…

Akkor valaki elkapta az egyik karját, és felfelé húzta. Amba már merült ismét, az orra és a szeme is a vízben volt, de csak egy pillanatra, mert az ismeretlen emelte őt. És milyen könnyű volt őt emelni! Amba nem tudta, hogy ilyen könnyű a teste. Csak azt érezte, hogy az a valaki nagyon erős lehet, egy karral emelte őt. Máris kint volt a vízből derékig, de még emelt rajta, majd megfogta a másik kezét is, és rátette a hágcsó egyik fokára. Amba ujjai szinte görcsösen markolták meg azt a nedves fémet, ami biztonságot jelentett. Érezte, ha amíg azt fogja, nem merülhet el. Már csak a lába volt a tengerben. Az idegen, a hajó egyik matróza, akit azért küldtek le az egyik hágcsón, hogy segítsen kiemelni a bárka utasait, most Amba másik kezét is ráillesztette ugyanarra a hágcsófokra.

Ez volt az a pillanat, amikor a nő úgy érezte, már nem foglya a tengernek, és mások teste sem dörgölőzik hozzá. Csak annyit tudott, amennyit az elméje sugallt: FEL! FEL! Bár alig volt ereje, mindent kivett belőle az iménti vergődés az élők és holtak között, a lábával is kereste ugyanazt a hágcsót, közben az egyik kezével feljebb nyúlt. A hágcsó következő fokát elérve máris húzta magát feljebb. Valaki, még a tengerben, megfogta volna a lábát. Talán, hogy ő ne merüljön alá? A kapaszkodó nő lába volt neki az, ami Ambának a hágcsó..? De az a kéz lecsúszott a víztől síkos lábáról, gazdája elmerült. Amba nem nézett vissza. Kirázta szeméből a vizet, már nem csípett annyira, halványan látta is a hágcsót. A tengerész, aki kiemelte őt, akkor már valaki mást segített fel. A hágcsók sűrűn lógtak egymás mellett a mentőhajó oldalán. Amba nem annyira látta, mint inkább érezte csak, hogy mások is másznak fel a síkos fémen, a hágcsók inogtak erre-arra. Az eső is esett. Amba egyik lába megcsúszott, majdnem visszaesett. De ugyanabban a másodpercben mindkét keze szinte görcsbe rándult, erősen markolták a hágcsót, megtartották teste súlyát, bár elviselhetetlennek érezte a fájdalmat a karjaiban. Aztán lába ismét rátalált a hágcsóra és mászott tovább. Minden lépés egy kínszenvedés volt, ugyanakkor a félelem egyre csak űzte őt felfelé, minél messzebb legyen végre a tengertől, amely el akarta őt veszejteni egy pillanattal korábban.

Nem hallotta a halálsikolyokat, a kétségbeesett utolsó kiáltásokat, a fulladozó emberek könyörgését. Tíz nyelven hangzottak el a szavak, amiket a matrózok nem értettek. Nem is volt erre szükség, megtették, ami tőlük tellett. Fekete égbolt alatt mentették a sok barna és fekete embert, de legalább annyian vesztek oda. A hosszúnyelű csáklyákkal csak egy percig sikerült a bárkát távolabb tartani a hajótól, aztán néhány nagy hullám máris közelebb sodorta. A kapitány a hídon megfordította volna a hajót, lassan és óvatosan, hogy annak jókora teste védelmezze a bárkát az északi hullámoktól. De most nem indíthatta el a motorokat, a hajócsavarok végeztek volna azokkal, akiket a tat felé sodortak a hullámok.

Amba csak ment, ment FEL, ezt parancsolta benne valami. El, el a halálos sós víztől, a hullámoktól, amelyek másokkal végeztek. Végre felért a palánk tetejére. Ketten ragadták meg két oldalról, gyorsan és ügyesen átemelték a palánk fölött. Egyikük már nyúlt a következőért, aki a szomszédos hágcsón jött felfelé – középkorú barna bőrű férfi volt, reszketett a kimerültségtől. Az egyik matróz lenyúlt érte, hogy mielőbb elkaphassa. Csak a nedves ruhát érte el a vállán, azt markolta jobb híján – amikor a férfi kimerülten elengedte a hágcsót, és zuhanni kezdett visszafelé. A matróz érezte, hogyan szakad a ruhadarab. Odakapott a másik kezével is, de az az ember már esett vissza. Egy hullám közelebb hozta a bárkát, a férfi feje annak peremére zuhant. Senki sem hallotta a csontok reccsenését, a test a hajó és a bárka között a fehérhabos tajtékba veszett. Talán egy pillanatig kavargott ott egy kis vér is, aztán mindent ellepett és magával hurcolt a következő hullám.

Amba egy másik világban találta magát.

Itt nem volt tenger, nem támadtak hullámok, és a szemébe, szájába sem ment a sós víz. Itt egyenruhás férfiak futkostak, valamit kiabáltak, de a nő agya egyszerűen nem fogadta be a hangokat, az értelmüket sem. Valaki megragadta hátulról a két vállát és valósággal tolta őt maga előtt a fedélzeten. Minden nyirkos volt, a szél rájuk vágott, ráadásul a padló majdnem úgy ingott Amba lábai alatt, mint az imént még a bárka. Egy szélvédett sarokban állt egy fiatal férfi, aki úgy nézett Ambára, mint aki csak őrá várt. Mondott is valamit, de Amba nem hallotta, a füle is tele volt vízzel, minden zaj megszűrve, halkabban jutott el hozzá. A férfi rámosolygott, és mondott valamit megnyugtatóan. Amba nem az agyával, inkább a lelkével értette:

- Most már nem lehet semmi baj. Minden rendben lesz! – és kérdezett is valamit, talán azt, hogyan érzi magát. Nincsenek sebei? Ezt gyorsan meg is nézte rajta, de csak horzsolásokat látott a karján, lábán. Mint talán mindenkinek, aki a süllyedő bárkáról jutott fel a hágcsókra.

De máris hoztak valaki mást, a következőt, értette meg Amba. Valahol a lelke mélyén örült hogy az a férfi nem talált rajta sebeket, „tehát ép maradtam, egészséges vagyok”, futott át a fején. Csak ő, csak ő tudhatta, mennyire nem az, de ezt persze nem mondhatta el. Aki őt odavezette az ápoló elé, máris vezette tovább. Manuel még egyszer utánanézett, Amba is visszatekintett, a két szempár egy pillanatra még találkozott.

De Manuel már a következőt nézte, egy férfit, akinek csupa vér volt az egyik karja. Már törölte is szárazra, és a fertőtlenítő permetért nyúlt.

Ambát áttolták egy ajtón, ami mögött száraz levegő és kevesebb zaj várta. Odabent is volt egy tengerész, sőt kettő, egy férfi és egy nő. Mivel Amba nő volt, hát azok közül is a nő jött hozzá, szólt valamit és vezette őt egy sarokba, ahol már a bárka kimentett női utasai ültek a padlóra dobott takarókon. Ketten bele is burkolóztak. Az egyik arcot Amba felismerte, nem messze tőle ült a bárkában. Még eltelt egy pillanat, amikor valaki egy műanyag poharat nyomott a kezébe, és meleg teát is kapott. Leült a takarókra, egy kisebbet valaki a vállára, hátára terített. Csak ült, hátát a fémfalnak vetve, még nem mert beleinni a teába, de már egész testét rázta a zokogás. Megmenekültem, megmenekültem, mondta benne egy hang, alig ismerte fel, hogy az az övé, a saját hangja.