Melissa Moretti

Jó éjszakát, kapitány

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-151-7

MOBI ISBN 978-963-453-152-4

TARTALOM

Kék égbolt alatt

A földszerző

A nyomozás

Veszélyben

A nagy terv

A férfi

Egy cég összeáll

A főpilóta

Az élet a tét

Tavasszal

Kék égbolt alatt

Hanna megtorpant a repülőtér szélén.

Mindig megállt ugyanitt, akármikor is érkezett. Volt, hogy hajnalban kezdett, volt, hogy csak délután. Még ha éjszakai műszakra osztották be, akkor is megállt ezen a helyen. Ha csak egyetlen pillanatra is, de úgy érezte, ezt kell tennie. Két éve dolgozott a reptéren, és a parkolóban hagyva öreg és kicsi kocsiját, amikor kilépett a betonmező szélére, mindig megtorpant. Ez már-már kényszeres volt nála. Ha nem áll meg legalább pár másodpercre, ha nem szaladhat át a tekintete a füves, de betoncsíkokkal szabdalt síkság fölött, akkor tulajdonképpen még meg sem érkezett.

Hát így volt ez most is. Délután két óra volt, a nyolcórás műszakja mindjárt kezdődik. Sajnálta, hogy nem léphet rá valamelyik betonsávra, nem arra vitt az útja. De mindig vonzotta a távolság. A repülőtér egyik oldalán – itt volt a főbejárat is – állt az irodaépület, mellette a „torony”. Valamivel távolabb meg a hangárok. A hat nagy félköríves épületből kettő zárva, már egy ideje. A három teherszállító légi cég egy-egy hangárban húzta meg magát, a negyedikben pedig egy autó-alkatrészeket forgalmazó rendezte be a nagy raktárát. Reggeltől délutánig jöttek ide a furgomok, kisebb teherkocsik, és a jelekből ítélve az alkatrészkereskedés egészen jól ment. A repülőtér kicsi, jobbára tehergépek szállnak le és fel, hetente kétszer ha jön pár charterjárat. Egy fapados járat is „benéz” olykor. Az erdőn túl a település – Tamahor – kisvárosnak számít. Ha nem lenne egy szép melegtavas gyógyfürdője, azt sem tudná a világ, hogy egyáltalán létezik. Emiatt jönnek ide pár százan minden héten, és ezek egy része a repülőtérre érkezik. Aztén amint elrepül a charterjárat, csak a madarak repkednek a nagy, széles mező és a hosszan elnyúló betonsáv fölött. Igaz, őket viszont a le- és felszálló tehergépek riasztják el naponta többször. Nagyritkán még éjszaka is.

Hanna mélyen beszívta a levegőt. Ha sok lesz a munka, úgysem jöhet ki, legfeljebb a teraszra. Szakavatott szemmel nézett fel az égre. Majdnem teljesen tiszta az égbolt. Odabent már várja a friss meteorológiai jelentés, amit a pilóták csak egyszerűen „meteónak” neveznek. Tudnia kell a földi személyzetnek is, hiszen nem indíthatnak gépeket a viharzónákba. Ha baj van az égen, az lesz a földön is, olyankor le kell mondani vagy másnapra áttenni a fuvarokat. Az ügyfelek nem szoktak örülni ennek, mert hiszen éppen azért fizetik a légi fuvarozás borsosabb árait, hogy a szállítmányaik hamarabb célba érjenek. Ha ráérne három-négy nap múlva Európa másik végébe érkezni, akkor kamionra rakatnák. Igaz, ma már az sem sokkal olcsóbb. Drága az üzemanyag, mindenütt sztrádadíjat kell fizetni. „A mi gépeink meg csak átszelik a levegőt”, nyugtázta Hanna jólesően. Bár tudta, hogy ez sem ingyen van. Mennyi költség merül fel, még mielőtt egyáltalán felszállhat az a tehergép!

Kettőt látott is közülük. A reptér másik oldalán, a hangárok előtt kint állt egy piros-fehér gép, az AIR BAG gépe, amivel gyakran repültek. Nem túl nagy, hamar megtölthető, és sebesen célba ér. Nem sokkal távolabb éppen most húzták ki a hangárból a BELL AIR kékesen csillanó, masszív, tömzsi gépét, ebbe vagy egy tonna áru fért. Hanna azt is látta, hogy két kisebb teherautó jön a kaputól, és az autóknak kijelölt sávban, a festett sárga jeleket követve robognak a betonon a hangárok felé. Nem vághatnak át a betonmezőn, hiszen úgy esetleg egy felszálló vagy érkező gép elé kerülnének. Egy ütközés óriási tud lenni, és itt nincsenek tűzoltók. Mire azok ideérnének a városból, elégne a gép is meg az autó is. De ilyesmi még nem történt, mióta felépült a repülőtér – úgy hallotta Hanna.

A repülőtársaságok irodái mind az emeleten voltak. A fémlépcső tetején Judit már menetkészen várta a váltótársát. Tavaszi kabát – április volt – új retikül, könnyű sál a nyaka körül, arcán friss smink.

- Szia! Nem lehetett sok munkád, ha volt időd vakolni – tréfált Hanna. Judit értette a viccet:

- Maholnap harminc leszek, vagyis inkább ma, mint holnap, és lassan annyi festéket kenek fel magamra, amennyi egy hajónak is elég lenne!

Judit átadta az ügyeletet és máris elszáguldott. Hanna a a másik épület mögött, a fák között is látta, amint kivágódik kis fehér kocsijával a parkolóból. Sietős lehet, biztosan randija van – ezzel el is felejtette Juditot. Holnapig.

Birtokba vette az ügyeletet. Kicsiny szoba voltaképpen, három oldalról végig ablakos. Innen látja az egész repteret. Két ugyanilyen ügyeleti szoba van még itt, tőle balra és jobbra. Az egyik üvegfal mögött látta az AIR BAG helyiségét, benne ült a bajuszos Mallory bácsi. Valaha pilóta volt, és bár elmúlt hatvanöt, nehezen szakad el a reptértől. Itt legalább ennyi köze lehet a repüléshez: teherfuvar-megrendeléseket vesz fel, csoportosít és megtervezi az utakat. Vagyis éppen azt teszi, amit Hanna is, napi nyolc órában. És amit a harmadik ügyeleten üldögélő másik nyugdíjas, Taron úr is tesz. Őt a felesége váltja, az is olyan öreg, mint ő.

De Hannának nem maradt több ideje erre gondolni, mert megcsörrent a szolgálati telefon. A lány letelepedett az íróasztal mellé. Tizennégy óra nyolc perc volt, amikor felvette a kagylót:

- WINGS AIR, fuvarrendelés, jó napot kívánok.

Fél ötkor benézett a főnök, Weyba úr.

A férfi ötven múlt, és mint oly sokan a légi teherfuvarozó szakmában, régebben pilótaként kereste a kenyerét. De aztán pénzhez jutott, állítólag örökölt valami gazdag rokon után, és nem akarta többé az életét kockáztatni nap mint nap, hát inkább vett egy tehergépet. Felfogadott rá két fiatal pilótát. Két év alatt a pilóták és a gép együtt kerestek annyit, hogy vehetett még egy gépet. Újabb két év múlva már három gépe és öt pilótája volt. Így született aztán ez a kis flotta, ami most már öt kisebb gépből állt. Úgy tűnt, Weyba úr elégedett az életével, az üzletmenettel is – bár az lehetett volna jobb, semmi kétség.

- Jó napot, Hanna.

- Üdv, főnök úr. Itt vannak a rendelések – tolta a főnöke elé a kis műanyag kosarat, amiben a lapokat gyűjtötte. Weyba minden délelőtt és délután bejön. Itt lakik nem messze a reptértől. Állítólag, ha felmegy a lakása felső teraszára, talán szabad szemmel, vagy távcsővel, de látja is a gépeit a hangár előtt. Azt is, persze, ha indulnak, vagy érkeznek. Tény, hogy Weyba nem sokszor zavarja az embereit. Ha nincs munka, hadd pihenjenek, ez az elve. Minden hangárban vannak pihenőszobák. Nem hajcsár típus, de elvárja, hogy mindenki tegye a dolgát. Főleg éles helyzetekben. Még jó, hogy éles helyzetek ritkán adódnak.

Weyba lassan járt, mert ilyen volt a természete. Sohasem sietett. Ahogyan a lépésekkel, úgy a szavakkal is takarékoskodott. Hanna szeretett itt dolgozni, és ebben nagy szerepe volt a munkahelyi körülményeknek. A legfontosabb „körülmény” pedig minden munkahelyen a főnök személye. Ha vele nincs baj, akkor jó az a hely – vélte Hanna. Könnyen beszélt, mert munkatársai voltaképpen nem voltak, csak főnöke. Váltáskor találkozott Judittal, vagy a vénlány Irenával, aki majdnem annyi idős, mint a főnök. De nem szerelmes Weyba úrba, az ilyesmi csak a regényekben fordul elő, meg a nagyon régi, fekete-fehér filmekben. Irena ugyanazt a férfit szereti lassan harminc éve, aki itt lakik a városban, együtt jártak iskolába, sőt, valaha egy pár voltak, de aztán a férfi nem Irenát vette feleségül. Él a családjával boldogan, három gyereket nevelnek, lehet, hogy el is felejtette már Irenát. Ő azonban csak azért jár kerülővel hazafelé, hogy néha legalább az utcáról, egy pillanatra lássa a férfit…

- Látom, van itt összesen ötszázhatvan kiló Rebstonba, kétszázötven Agaróba, és százkilencvenöt Santerre-be – Weyba gyors fejszámolást végzett, de Hanna már korábban eltervezte a fuvarokat:

- Főnök úr, szerintem megoldható két géppel. Az egyik viszi azt a majdnem hat mázsás rakományt Rebstonba. Egy másik gép felrakja az összes többit, és délelőtt már Agaróban lehet, kora délután pedig Santerre-ben. Sőt – ez most jutott eszébe – felhívom az agarói és santerre-i partnerünket, nincs egy vagy két fuvarjuk visszafelé? Ha nem is ide, hát Rapurba?

Rapur nagyváros volt tőlük alig száz kilométerre, gyakran repült oda mindhárom itteni légitársaság. Tamahorba csak gyógyfürdőző betegek járnak, de van itt elég sok cég, amelyik árut küld. Némelyik rendszeresen, ezeknek éves szerződésük van vagy a Wings-szel, az Air Bag-gel vagy a Bellel. Gyakran megesik, hogy a gépek innen üresen repülnek Rapurba, ott felveszik az árut és elviszik akár ezer-ezerötszáz kilométeres célhelyekre is. Ezért jó, ha ott is van egy-egy fuvarszervező, aki esetleg biztosítja, hogy a gépeknek ne kelljen üresen jönni visszafelé. A kerozin nem olcsó.

- Igaza van, Hanna, mint oly sokszor – Weyba mosolygott. Semmi kincsért nem mondta volna ki, hogy Hannának igaza van, „mint mindig”, de a lány ezt így is dicséretnek vette. És meg is érdemelte. Weyba még egyszer átnézte a megrendeléseket, és elégedetten jegyezte meg:

- És még csak délután van. Ha jön még rendelés, lehet, hogy holnap három géppel repülünk.

A többes számot Hanna a sajátjának is érezte: „repülünk”. Miután Weyba elment, kezdte kiírni az utasításokat holnapra, a pilótáknak. A meteót majd Irena állítja ki nekik a reggeli friss adatok alapján.

Ahogy besötétedett, nézte a hangárokat. Ott is vannak emberek, akik nem tudják, hogy holnap lesz-e munkájuk. A pilóták is megszenvedik, ha kevés a repült idejük. Hiszen arra kapják az igazi fizetést – amikor a földön várakoznak, jószerével csak a fele bér jár nekik, és ez így van mindhárom kis vállalkozásnál. „A kis piacon osztozunk hárman, így aztán mindenkinek túl kevés jut”. Megrázta a fejét, és kezdett arra koncentrálni, nehogy elfogja az álmosság. Szerencsére van itt kávé, elég sok.

Este kilenc után megszólalt a rádió:

- Wings hatos hívja Tamahor tornyot.

Hanna felismerte a hangot és tudta azt is, hogy igazából nem őrá van szüksége az érkezőnek. Az igazi „Tamahor torony” a másik épületben van, a reptér irányító személyzete a másik rádiósávban veszi az adásokat. Ez most a saját céges rádiójukban afféle privát beszélgetés lesz.

Hanna máris felragadta a mikrofont:

- „Tamahor torony” jelentkezik Wings hatosnak.

- Szia, Hanna!

- Szia, Marco, hol jártok?

- Beléptünk az ötvenes zónába – ami azt jelentette, hogy már csak ötven kilométerre voltak a reptértől – Pár perc és landolunk. Leszólnál, hogy gyújtsanak pár gyertyát a tiszteletünkre?

Marco egyenesen hívhatta volna az igazi „Tamahor tornyot”, azaz a repülőtér személyzetét. De úgy látszik, szívesebben hallgatta az éterben Hanna hangját. Vagy összeveszett a reptéri ügyeletessel? A mellettük lévő, szintén nem túl magas épületben mindig volt ügyeletes. Most is ott van. Hanna máris hívta:

- Szia, Hanna vagyok, és te ki vagy? Robert? Jön egy gépünk, már belül van az ötvenesen, kéne egy kis fény.

- Miért nem nekünk szólt? – méltatlankodott Robert. Marco és ő nem voltak jóban, de persze repülés közben, szolgálati ügyben ezt nem lett volna szabad éreztetni. Hát Hanna sem szólt bele, a fiúk intézzék el egymás között.

Odakünn váratlanul világos lett. Száz és száz lámpa kettős gyöngysora ragyogott fel az éjszakában. Tamahor azóta kapott világítást és ezzel éjszakai le- és felszállási engedélyt is a repülési hatóságoktól, mióta előfordult, hogy egy chartergép indult volna százhúsz fürdővendéggel haza valamelyik skandináv országba. De mert késve érkeztek a vendégek, közben besötétedett, hát nem indulhattak el a sötét reptérről, várniok kellett másnapig. Nagy botrány volt, de végül is jót tett mindenkinek. Felszerelték a világítást, és azóta Tamahor éjjel-nappal fogadhat és indíthat gépeket.

Hanna már látta is a gépet. Először kósza fény volt néhány kilométerrel távolabb. Majd a két reflektor fényei különváltak, már látta a piros és zöld helyzetjelzőt, és hátul, a függőleges vezérsíkon – amit a laikusok a gép „farkának” neveznek – a fehér lámpát. No és alul, a futómű előtt kigyúlt a leszállást segítő reflektor. Magát a földet érés pillanatát nem érzékelte az éjszakában. Csak azt, hogy lassul a gép mozgása, már gurult, Marco fékezett. És mielőtt elérte volna a központi épületet, egy pillanatra megvillantotta a fényszóróit – Hanna tudta, ez neki szól. Tavaly Marco próbált udvarolni neki, de Hannának annyira nem tetszett a fiú, bár elismerte, hogy kedves és rokonszenves is tud lenni. Aztán Marco másra vetette ki a hálóját. Könnyű nekik – pilóták! Hanna tudta, hogy a vendéglőkben, bárokban, meg amerre csak megfordultak, ragadtak rájuk a lányok. „Van ennek a szakmának valamilyen ellenállhatatlan vonzereje a nők számára” – gondolta, de aztán hozzátette: „Mégsem ellenállhatatlan, mert lám, én sem engedtem a csábításnak”. Mind a tizenhét pilótát ismeri, akik ezen a reptéren dolgoznak, jó barátságban van mindegyikkel, de egyikkel sem feküdt le. Ha teljes tagadásban volt, a „soha” szót hangsúlyozta, ha megengedőbb volt a kedve, akkor úgy gondolta: „még nem”… De igazából Hannának jó ideje nem volt senkije. Néha úgy érezte, éretlen ő még a szerelemhez. Mert hát, természetesen, ő is nagy szerelemről ábrándozott.

Kiment a mosdóba, majd kézmosás közben megnézte magát a tükörben. Persze elfogult volt önmagával szemben, mint mindenki. De próbálta kikerülni ezt a csapdát, úgy nézni a tükörben látható nőt, mint egy idegent. Tárgyilagosan, objektíven kell „őt” szemlélnie, erre hangolta magát. Szóval itt van ez a huszonegy éves lány, nem végzett felsőbb iskolákat, csak egy féléves logisztikai tanfolyamot, amire persze legyintenek azok, akik ezt négy évig tanulták az egyetemen: ugyan már, mit tudhat egy ilyen..!

Szóval, itt ez a lány. A haja szőkésbarna, nem festett, és látszik, hogy kevesebbet törődik vele, mint kellene. A válláig ér. A homloka magas, ez intellektusról árulkodik. Az orra egyenes, kicsit „ógörögös”, szokták mondani a művészettörténet ismerői. A szeme barna, ez jó, meleg szín. A tekintete, mondták már, néha „csintalan”, bármit is jelentsen ez. Az alsó ajka egy kicsit vastagabb talán, mint kéne, de jól áll. A teste… közepes. Azt is mondhatná, hogy semmilyen. Nincs rajta más, csak ami átlagos. Nem túl telt, és nem is sovány. A mellei is olyan közepesek, mint a karjai, a lábai. Néha tetszenek neki a saját lábai, máskor meg rájuk sem bír nézni, főleg tükörben.

„Lehet, hogy tényleg éretlen vagyok még, és nem csak a szerelemre, vagy a szexre. Még nem érzem magamat, nem tudom, milyen vagyok kívül és belül, főleg belül”. Olykor nagy káoszt érzett, ha próbált önmagába hatolni, megismerni a lelkét. Kései kamaszkor, gondolta így húszon túl.

Ilyen kétségek között hányódott máskor. Meg most is. Ámde meghallotta az ajtón keresztül, hogy az irodában szól a telefon, hát sietett vissza, és felkapta.

- Wings Air, fuvarrendelés, jó estét kívánok.

Reggelre összejött annyi megrendelés, hogy másnap három gépet indíthattak. Persze akkor Hanna már rég otthon aludt, hiszen este tízkor lejárt a szolgálata. Csak másnap tudta meg Judittól, hogy három gép elrepült, de lehet, délutánra összejön egy negyedik is. A Wings Air – azaz Weyba úr – ötödik gépe szervizben volt Rapurban.

Judit aznap nem sietett. A kedve rossz volt, ebből sejtette Hanna, hogy az előző esti randi nem igazán jól sikerült. Ugyan a világért sem kérdezett volna rá, mert tudta, hogy Judit magától is mesélni fog – kivéve, ha brutálisan rossz volt, mert akkor egy szót sem szól majd róla.

Hanna ezt megértette volna, ő sem dicsekedne azzal, ha valahol melléfogott. Vagy ha a fiú hibájából nem jött össze a dolog. Mivel aznap korábban jött, nem is vesztegette az időt odafent, úgy döntött, hogy műszak előtt még leszalad a fiúkhoz. Még csak fél kettő körül járt, amikor már a hangárok előtt kapott bele a szél a hajába.

- Szia, Hanna!

- De jó, hogy te jöttél és nem Irena!

- Pedig ő jobb nő, mint én – provokálta Hanna a pilótákat. Még a Jokernek nevezett szerelő is ott volt, a férfi barna arcán felfénylett a mosoly, ilyenkor fehér fogsora ragyogott:

- Hannácska, az egész telefonos-ügyeletes-fuvarszervező micsodában te vagy a legszebb lány.

Ez jóleső bók volt, hiszen az indiai származású férfinak felesége és négy gyereke volt, kora szerint Hanna apja lehetett volna, és mindig komolyan mondta, amit mondott. Marco, a feketehajú, feketeszemű fiú – a szülei még valahol Szicíliában születtek, de ő már teljesen idevaló volt – élénken helyeselt:

- Irenához egyikünk sem nyúlna, ha csak nem akarná, hogy lefagyjon a keze.

- Mínusz százkilencvenhat fokos! – nevetett valaki, és vele a többi pilóta. Hanna az iskolai fizikaórára emlékezve sejtette: ez a folyékony nitrogén hőfoka, ennél hidegebb az az anyag már nem lehet…

- Hej, Hanna Balter, lennék csak fiatalabb! – jelentette ki a harminchat éves vezető pilóta, a szőke, nagytermetű Erik – Biztosan megkérném a kezedet.

- Csak az a kérdés, megkapnád-e? – enyelgett kacéran a lény. Szerette ezeket a pillanatokat, ilyenkor minden olyannak tűnt, mintha tényleg így telne az élete. De persze tudta, hogy ez mind csak „majdnem”, szó sincs érzelmekről, kicsit marháskodnak a fiúk, ő meg velük. Hanna hetente legalább egyszer szükségét érezte, hogy egy negyedórára megmártózzon ezekben a mondatokban, hangulatokban. Ilyenkor szokott bejönni korábban, hogy benézzen a hangárokba is.

Mert arra vigyázott, hogy ne csak a „Wings” pilótáival, szerelőjével barátkozzon. Maga sem tudta, miért, de számára olyan természetes volt, hogy mindenkivel, aki csak a reptéren dolgozott, jóban legyen. Egy-egy kedves mosoly, odadobott fél mondat sohasem árthat. Végül is, nincsenek olyan sokan, összesen kevesebb, mint negyvenen. Mindenkinek tudja a nevét, mindegyik pilótához, de szerelőhöz vagy rakodóhoz is van egy kedves szava – még a reptér kutyájának, Leónak is hoz néha egy-egy jó falatot. A kutya főleg a reptér éjszakai őrzésében segédkezett, persze mindenki kényeztette. A pilóták megtanították arra, hogy sohase lépjen a betonra, mindenhová a füvön menjen, ha kell, nagy kerülővel is. Így sohasem kerülhetett a kerekek alá. Ha Leo csak meghallotta, hogy egy gép motorzaja közelít, tudta, a fűben lelhet menedéket. Oda ült vagy feküdt, míg a közelben eldübörgött a gép.

- Szia, Hanna! Nálatok hogy megy?

- Ma négy géppel, és nálatok?

- Csak kettővel.

- Kár, hogy egymás ellen dolgozunk – mondta valaki az egyik hangárból. Hanna csak a hangja alapján sejtette, hogy a legidősebb pilóta, majdnem ötvenes Otara lehet. Persze, igaza van, tudta ezt mindenki.

A két utolsó, üresen álló hangár előtt megfordult. A szeme sarkából észrevette, hogy egy idegen személykocsiból éppen akkor száll ki egy férfi. Nagydarab, kövérkés, és ideges. Szemlátomást keres valamit. Furcsán mozgott, ami azt sugallta Hannának, hogy a férfi toalettet keres. De valami okból láthatóan nem akart bemenni egyik hangárba sem, és ott megkérni valakit, hogy engedjék be a mosdóba… Ugyanakkor a lánynak, aki most az egyik üres hangár külső sarkánál állt, volt egy olyan benyomása, hogy a férfi rosszban sántikál. Nem tudta volna megmondani, hogy miért gondolja ezt. De látta, hogy amaz laposakat pillant minden irányba – Hanna időben kapta vissza a fejét – és amikor azt hiszi, most senki sem látja, bemegy két nagy épület közé, ahol alig egy embernyi hely van.

Hanna lekapta a cipőit. A napsütötte beton meleg volt. Elfutott a hangár mellett, a külső oldalon volt, a reptér szélét jelző, inkább jelképes drótkerítés közelében. A férfi mégsem a dolgát végezte, ahogyan a lány gyanította. Telefonált, és amikor Hanna közelebb lopózott, tisztán hallotta a beszélgetés egyik felét: a nagydarab férfi öblös hangját:

- El tudod képzelni, mekkora üzlet lehet? Nem számít, hogy csak egy tizenkét méteres csík! Én sem jöttem volna rá, ha nem rakom egymás mellé a tervrajzokat. Látszólag két egyforma félpálya, összesen alig ezerkétszáz méter. De a déli oldalon hatszáznegyven méter, a másikon, ugyebár, ötszázhatvan kéne legyen, így együtt adja ki az ezerkétszázat. A tervrajzon rendben van a dolog, de a tulajdoni lapon, bent a kataszteri hivatalban más a helyzet! Négy darabból állt a terület, négy különböző helyrajzi számon volt, amikor az önkormányzat felvásárolta és megépült a reptér… Hidd el nekem, itt vagyok éppen, a saját szememmel látom. Igen, azt látom, amit nem is lehet látni! Csak a papírokból derült ki, hogy a harmadik és a negyedik helyrajzi szám, azaz a két telek között volt még egy sáv, amit kifelejtettek a szerződésekből. Nem is volt külön bejelölve… Ugyan, mit beszélsz, az is be van építve! Mondom, egy tizenkét méteres csík, keresztben a kifutópályán!

Ez volt az a pillanat, amikor a hallgatózó Hanna elővette a mobilját és bekapcsolta a diktafont. Nem mert előbújni – egy régi, ottfelejtett rozsdás konténer sarka választotta el őket. A férfi tovább beszélt valakihez, Hanna pedig felvette a hangot. Valami azt súgta neki, hogy ez fontos lehet. És van valami köze a repülőtérhez, amelyen ő is dolgozik. De valójában nem talált volna értelmes magyarázatot már arra sem, miért hallgatózik. Mi köze lehet neki ahhoz, amit egy ismeretlen férfi telefonál egy másik ismeretlennek? De az ösztöne kitartást sugallt, hát maradt. Kezében tartotta a diktafont. Az agya mintha ellenséges hullámokat észlelt volna. Abból az ismeretlen férfiból csak úgy áradt a rosszakarat.

- Ez egy jó üzlet, én mondom neked! Csak meg kell találni a tulajdonost. Igen, ott az a sáv, figyelj, máris mondom a helyrajzi számot… – kis szünet, alighanem előkeresett valami papírt. Hanna nem látta őt, de hallotta minden szavát, olyan közel lapult. Szinte a lélegzetét is visszatartotta, nehogy lebukjon. Mi van, ha a pasas elkezd errefelé sétálni és észreveszi őt? Hanna nem győzött csodálkozni magán. Mit művel? Ez egyáltalán nem jellemző rá! De csak tartotta maga elé a mobilját, amely felvette az idegen minden szavát.

- Tizenhat, kötőjel, háromhetvenkettő, kötőjel, nyolcvannégy. A százhuszonhatos P, mint Peterson jelzésű térképoldalon van. Még nem tudom, kié, de csak akkor futok neki, ha van rá elég pénzünk. Társak vagyunk, nem? Az, hogy te most Thaiföldön nyaralsz, nem jelenti, hogy itt megállt volna az élet..! Öt nap múlva jössz haza? És én addig mit csináljak?... Na ja, abban igazad van, ha ennyi évig nem vette észre senki, csak én most, akkor ezután sem jönnek rá, talán évekig… De ez túl nagy falat ám, öregem! Túl jó üzlet, nem szabad elszalasztani! Akié az a tizenkét méteres sáv, az bekerülhet a tulajdonosok közé!

Még pár szó elhangzott búcsúzásul. Érezve, hogy a beszélgetés a végéhez közeledik, Hanna eltette a telefont és már futott is. Mezítláb a betonon, remélve, senki sem hallotta. Kiérve ismét a hangárok elé, felkapta a szandálját, és most már csak egyszerűen belépett a legközelebbi hangárba:

- Helló, üdv az Air Bag legénységének? Hogy vagytok?

- Szia, Hanna, szia! Jól vagyunk! És te?

Aznap délután sokszor eszébe jutott az a kihallgatott beszélgetés. Egy kicsit szégyellte magát, de egyre inkább az számított, hogy sejtette: valamibe akaratlanul is beletenyerelt. Néha szidta magát: minek kíváncsiskodott? Még bajba keveredhet! De később ismét furdalni kezdte a dolog. Nem is annyira az, hogy egy üzletről lehet szó – bár nem nagyon sejtette, miképpen is mennek az efféle dolgok – de inkább az, hogy ha az a rosszarcú, szemlátomást rosszakaratú ember számára ez ilyen fontos volt, akkor az biztosan nagy üzlet lehet. Felmerült benne, hogy meg kéne akadályozni, de félt, hogy valami sötét ügybe léphet bele, ami nem sok jót jósol. Pár órával később viszont már ezt sem látta akadálynak. Valami érthetetlenül vonzotta őt ehhez az ügyhöz. Nem tudta, mi az, mégis vonzotta.

Aznap csütörtök volt. Az öt nap kedden telik le, vagyis akkor jön haza a rejtélyes idegen üzlettársa Thaiföldről, tehát szerdán reggel már késő lehet… Csak tudná, mire? Holnap péntek, aztán szombat, itt az is munkanap, bár mindhárom cég csak egy-egy kisebb gépet hagy itt, hátha beesik valami jobb fuvar. Vasárnap a pilóták nem repülnek, olyankor ügyelet sincsen, de hétfőn reggel ismét irány a gályapad..!

Múltak az órák, és Hanna nem tudta, mihez kezdjen az égből hullott információval. Igazából kicsit viszolygott az ügytől. Ugyanakkor a lelke mélyén egy addig sosem hallott „kisördög” azt suttogta: „Lehet, ez életed nagy esélye? Vesd rá magad!” Hát csak kínlódott.

Este lett, a Wings Air gépei mind hazatértek, nem csörgött a telefon, csak félóránként adtak le egy-egy fuvarrendelést. Volt hát ideje gondolkozni. És akkor jött a nagy megvilágosodás. Hogy eddig ez nem jutott az eszébe! Hiszen itt az internet, az mindenre jó. A közhivatalok is benne vannak…

Az ujjai máris a klaviatúrán táncoltak. Tamahor, földügyek… előbukkant a kataszteri hivatal is. Rákattintott a „közhasznú okiratok tárára”, és onnan csak egy lépés volt a kataszteri térképek megtekintése. Elolvasta, hogyan lehet használni, aztán máris beírta a 126 P jelet, és a képernyőre ugrott egy térkép. Kis késéssel rájött, hogy ez bizony a repülőtér, a kifutópálya déli része. A diktafonjáról leírta a helyrajzi számot is. Most egy másik térképet látott, de kicsinyítve, és földhivatali oldalak következtek. Végül rátalált arra a kis részletre, amit keresett. Egy rubrikában az a kis sáv: valóban tizenkét méter széles, és majdnem nyolcvan méter hosszú. Beleesett a felszállópálya vonalába! De ennek nem volt nyoma a nagy térképen, ott már egyetlen helyrajzi szám alatt szerepelt az egész. Itt viszont világosan olvashatta Hanna, hogy míg régebben öt különböző számon, öt személy tulajdonában szerepelt ez a földterület, egy összevonás után a négy nagy rész egy számot kapott. Az ötödik meg valahogy eltűnt, mintha beolvadt volna a nagy egészbe, de ha nem is ábrázolták világosan, az az ötödik továbbra is létezett, egészen eltörpülve, a reptér közepén. Most már egy önkormányzati tulajdonban lévő számon szerepel az egész repülőtér. Itt valami nem stimmel. Ezt annakidején senki sem vette észre?

De persze nem ez volt most a fő gondja. A lényeg, hogy tényleg van itt valami lehetőség. Kijegyzetelte magának a főbb adatokat, és szerette volna megtudni, ki a telek tulajdonosa. Ez nem volt egyszerű. Ha ügyvéd lett volna, vagy ingatlanos, más a helyzet, hiszen nekik van belépési kódjuk, de Hannának nem volt. Így másnap délelőtt elment a belvárosba, megkereste a földhivatalt, és mint ügyfél jelentkezett egy ablaknál.

Kicsit zavarban volt, valahogy felemásan érezte magát egy számára idegen szerepben. Kínos mosoly ülhetett az arcán, mert a hivatalnoknő is észrevette. Szerencsére egy perc alatt kiderült, hogy ismerik egymást, ugyanabba a gimnáziumba jártak, egy év különbséggel. Mindjárt jobb lett a helyzet:

- Meséld el egyszerűen, mi kell, és elintézem! – próbált segíteni rajta Edua az ablak másik oldalán. Hanna hát előadta: tudomására jutott, hogy ahol dolgozik, a repülőtér földjének egy kis része valaki tulajdonában van, és ő szeretné tőle megvenni. De nem tudja, ki az. Edua a Hannától kapott számokat beírta a gépbe, végigjárta előbb azt az utat, amit Hanna előző este. Aztán jött az ő titokfeloldást jelző kódja, és máris benne volt egy névsorban. Valami kis zavar volt az arcán, de hamar legyűrte:

- Nincs letiltva a név és a cím kiadása…

- De valami nincsen rendben, látom az arcodon.

- Hát… mit tagadjam. Várj, kinyomtatom neked az adatokat. De csak szóban közlöm veled, hogy itt valami… hogy is mondjam csak… nem ideális.

Hanna ezt nem értette. De amikor megkapta a kinyomtatott lapot, rögtön látta, mi a baj. A tulajdonos neve: Adrian Santoris. Lakik: Tamahor-Külterület 16.

- Ez valami házszám? – kérdezte csodálkozva. Edua közelebb hajolt:

- Ez a kataszteri hivatalnokok, meg az önkormányzatiak rémálma. Tamahor Külterület egy ronda vidék a folyó keleti partján, a várostól északra. Az utolsó civilizációs pont a Ballner-negyed, az is nagyon leromlott, de ott még van posta és rendőrörs. Onnan északra már semmi. No, és a Külterületen! – legyintett és a hangja is felívelt, pedig igyekezett suttogni – Ott megtalálni valakit szinte reménytelen. Csupa lepukkant alak, tönkrement, alkoholista házaspárok, koldusok, hajléktalanok. Ha tényleg ott keresel valakit, a világért se menj egyedül!

Köszönte a jó tanácsot. Aznap délelőtt már el se mert indulni, no és ebéd után megint szolgálatba kellett állnia – azon a héten végig ő volt a délutános a Wings Air-nél. Eltöprengett a dolgon. Úgy tervezte, majd vasárnap délelőtt nekivág. Az egész napját rászánja, ha kell, de megtalálja azt az embert!

De kit vigyen magával? Kell legalább egy férfi. De az nem lehet a reptérről való, nem lenne jó, ha ott megneszelnék, mire készül. Hogy megszerzi a tamahori reptér leszállópályájának egy ugyan kicsi, de nélkülözhetetlen részét… Ugyanakkor dolgozott benne az akaraterő, ami őt addig is hajtotta. Már tizenkét évesen elhatározta, hogy nagyra tör. Akkor még nem tudta, mi módon, és őszintén szólva most, kilenc évvel később sem voltak konkrét tervei. Csak abban volt biztos, hogy az életét nem fogja rosszul fizetett munkákkal tölteni. Kell neki valami, ami erőt és pénzt ad, hogy továbbléphessen! És egy homályos érzés, amely lassan formálódott benne, azt súgta, hogy talán éppen ez a tizenkét méteres betoncsík lesz az.

Szombaton este hazament és mivel vasárnap reggel felébredve az elhatározás éppen olyan erős volt benne, mint már két napja, vagy sok éve – hát egy pillanatig sem habozott. Egyelőre csak annyit tudott, hogy sportosan öltözik fel, és így is tett. Nadrág, erős cipő, övtáskában némi pénz és az iratai. Adrian Santoris, Tamahor Külterület 16. Ha nincsenek ott házak, mit jelenthet a tizenhatos szám? – töprengett.

Busszal utazott észak felé. A Ballner-negyed tényleg nagyon leromlott része volt a városnak, Hanna addig nem hitte, hogy ilyen létezik egyáltalán. Neki Tamahort a belváros jelentette, a kanyargó folyó két partján a sétányok, az óváros. De megbarátkozott a későbbi negyedekkel is, sőt, akadt a városban néhány egészen modern épület is, amelyek tetszettek neki.

De a Ballner… Koszosak az utcák, a járdák, a falak, a tetők. A szél néha felkavarta a szemetet, hosszan kergette, majd máshol kupacba rakta. . „És ha igaz, amit mondtak, akkor ez még csak a Külterület előszobája!” Undorodott és félt is egy kicsit, amikor leszállt a buszról. Látott egy lerobbant nagy épületet, az egyik ajtó fölött egy zászlóval – ez volt a rendőrség. És mellette, szinte szorosan odatapadva, a postahivatal, meg egy kis takarékfiók, afféle minibank. Talán azért közvetlenül a rendőrség mellett, nehogy kirabolják?

Alig volt valaki az utcákon. Távolabb kóbor kutyák marakodtak valami koncon. Hanna az egyik utca végén látta a folyópartot, és mintha néhány ember nyüzsgött volna ott. Hát arrafelé gyalogolt. Koszos gyerekek futottak át előtte, később a háta mögött. Idegesen rágta az ajkát – ez rossz szokása volt.

A folyóparton szinte csak férfiakat látott. Többen egy partra vont csónak mellett álltak, láthatóan vitatkoztak. Valami odavonzotta Hannát. Amint közelebb ért, látta, hogy a csónak kilyukadt. Talán meg is telt vízzel, de mert a férfiak kivontatták a magasabb partra, hát a léken át kifolyt belőle a víz.

- Jobban is vigyázhattál volna!

- Mit gondoltál, hogy itt ülök mellette egész éjjel?

- A múltkor már láttam, hogy megrepedt.

- A szél dobálta rá arra a kőre… – egy vékony férfi trikóban és szája szélén lógó csíkkel, vádlón mutatott egy parti kőre. A folyó itt jött be a városba, a két part vadnak és kietlennek látszott.

- De hát most nem mehetünk horgászni!

- Nagyokos, rájöttél? Persze, hogy nem.

- Akkor mit csináljak vasárnap délelőtt?

- Én meg azt mondtam az asszonynak, hozok ebédre pár halat.

- Nincs messze a bolt, még kaphatsz – nevettek ketten is.

Aztán mindenki az idegen nő felé fordult. Hanna megkeményítette a hangját:

- Jól jönne egy férfi, aki tisztes bérért elkísérne engem a Külterületre.

Nagy csönd lett, mind őt nézték.

- Aztán mi dolga van ott egy ilyen városi hölgynek?

A városi szó itt és most minden bizonnyal belvárosit jelentett és ezt mindnyájan tudták. Hanna is. Biztatóan mosolygott:

- Nekem azt mondták, oda ne menjek kísérő nélkül.

- Hát, ami igaz, az igaz – bólogatott a legnagyobb termetű, akinek azonban nagyon jámbor tekintete volt, és a hangján is hallatszott, hogy a műveltebbek közül való, talán nem is csak Ballner-szinten – Aki nem tudja, milyenek ott a szokások, jobb, ha el sem indul.

- De nekem muszáj bemennem, és megkeresnem valakit.

- Ismeri?

- Sohasem láttam, csak a nevét tudom, meg a külterületi számot.

- És az mennyi?

- Tizenhat.

Erre néhányan a fejükhöz kaptak, mások hangosan jajongtak, mint akiknek ez a szám mond valamit: mintha az maga a Pokol lenne..?. De a lánynak volt egy olyan érzése, hogy csak őt rémisztgetik. A nagydarab jámbor pár szóval, talán akaratlanul, de leleplezte őket:

- Ne adjatok elő valami rémmesét! A tizenhatos sem rosszabb, mint a többi.

- Hát akkor vállald el! – tanácsolták a barátai, de közben kesernyésen mosolyogtak. A Külterület nem egyszerű vidék, fogta fel Hanna is. A jámbor tekintetű férfi, akit a többiek Luynak szólítottak, Hanna elé lépett:

- Hát én elvállalom. Elmegyek magával, és ha lesz egy kis… hogy mondjam… ha valaki erősködne, lecsapom.

Ez nagyon egyszerű ajánlat volt. Mire Hanna javasolt volna némi honoráriumot, Luy kimondta:

- Egy tízes óránként, rendben van?

Hanna, aki eredetileg tizenkettőt ajánlott volna, rögtön rábólintott. Luy már el is indult a folyó mentén. Hanna csak intett a többieknek, akik komorna néztek utánuk. Az egész egy filmre emlékeztette a lányt. Ott vannak ilyen szerencsétlen nők, akik egy számukra idegen vidéken marcona férfiakra kénytelenek bízni magukat. Ha a film amerikai, akkor a nő szőke és legfőbb tevékenysége abban merül ki, hogy folyton sikoltozik, lépten-nyomon elesik, kígyót lát, szakadék szélén táncol, vagy valami galibát okoz, majd az egész csapatot bajba sodorja, amiből alig tudnak kimászni… De azért az egyik férfi beleszeret, naná. Remélte, itt nem így lesz.

Luy elöl ment, szinte törtetett, nagy volt és erős, ezért Hanna remélte, hogy megvédi őt, ha „valami” történne. Bár nem igazán tudta elképzelni, mire gondolt Edua. Az órabér jutott az eszébe, és megjegyezte az időpontot, amikor elindult a férfi után. Ballner a hátuk mögött maradt. Tamahor itt és most csak egy álom volt. A táj egyre vadabbá vált, és Hanna rájött, miért: mert nem természetes helyen jártak. Itt valaha szeméttelepek lehettek, amelyekre földet borítottak, és többé nem törődtek velük. Ám ismeretlen kezek rengeteg lyukat ástak a fedőrétegbe. Nekik az évtizedek óta a mélyben rejtőző szemét valóságos kincs lehetett. Lejártak oda, átvizsgálták, kihozták, amit találtak, ami mégsem kellett, azt elszórták. Néhány ilyen kincskeresőt látott is Hanna, szerencsére messziről. Később felbukkantak közelebb is. Piszkos arccal, koszos kézzel, foltozott vagy egyenesen hiányos ruhával – nők és férfiak – mintha nem is Tamahorból valók lennének. Egy fantasztikus filmtrilógiában látott ehhez hasonló ágrólszakadtakat, akik nem is a Földön éltek, hanem valami távoli, kitalált bolygón…

Luy nagy léptekkel haladt, Hanna alig bírta tartani a tempót. Egy földbe vert, nagy táblához értek, amelyre egy nagy 4-es számjegy volt festve feketével, semmi több. Luy a lányra nézett és úgy érezte, kéne ide egy kis magyarázat:

- A Külterületen élnek a hajléktalanok. Ha van is valami a fejük felett: csak egy nejlonsátor, amit szatyrokból raknak össze, vagy szereznek valahol fóliát. De hogy segélyt fizessenek nekik, kell egy lakcím. A Külterületet húsz részre osztották.

És mentek tovább. Dombokon jártak, és Hanna nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy amin járnak, az Tamahor sok évtizedes szemete lehet. Csak éppen nem látszik. Itt-ott bokrok nőttek ki ebből a talajból, másutt már csenevész fák is álltak. Ijedős kutya szaladt el a közeledtükre. Luy sem messziről, sem közelről nem ébresztett bizalmat, hát senki sem közeledett hozzájuk.

Elhaladtak a 7-es és a 8-as tábla mellett is. A táj megváltozott: laposabb lett, de messzebb újabb dombok tűntek fel, amelyek bányák meddőhányóira emlékeztették Hannát. Gyermekkorában látott ilyeneket, de nem Tamahor környékén. Szabályos kúpok voltak, valaha talán salakot zúdítottak le ide a magasból. Ezeket is belepte már a föld, csupa gaz és cserje volt minden.

Már a tizenegyedik négyzetben jártak, amikor Hanna rémületére két iszonyú koszos, tizenéves suhanc lépett melléje egy bokor mögül:

- Kislány, adakozz a szegényeknek!

- Jó gyerekek vagyunk, de ha valaki nem ad semmit, arra nagyon megharagszunk.

Luy megállt, és megfordult. Ez elég volt: amit a szemében láttak, az távol állt a jámborságtól. A kölykök egy pillanat alatt eltűntek, Hanna pedig megértette, miért is kellett felfogadnia ezt az embert. Luy megéri a pénzét, máris megszolgálta az órabérét.

A táj ismét változott. Hanna észrevette, hogy több lett a fa, szelídült a kopárság, itt-ott már fű is nőtt. Távolról látott néhány rettenetes kunyhót. Olyan gyengének tűntek azok a nejlon-„falak”! Egy szélroham, egy vihar, de talán már egy futó zivatar is összetépheti az egészet. Akkor aztán kezdhetik elölről az „építkezést”. Két kisgyerek szaladt eléjük:

- Néni, néni, adjon egy kis pénzt! Tegnap óta nem ettünk.

És úgy néztek ki, hogy Hanna el is hitte, amit mondtak. Keresett két egy-eurós érmét, és odaadta. Köszönet nélkül elfutottak vele, és Hanna látta, hogy még futás közben is az érméket nézik. Luy a fejét csóválta, és csak annyit mondott:

- Majd másfelé megyünk vissza a Ballnerbe, mert ezek képesek csapatostól itt várni magát.

Még egy félóra gyaloglás, aztán a tábla: 16.

A környék itt is kietlen volt. Néhány fa, két gyanúsan szabályos domb között. Ezek is szemétdombok lehettek, de már talán ötven évvel korábban. Fél évszázada ide hordták a város szemetét, aztán rátoltak kétemeletnyi földet, és mint akik jól végezték dolgukat, elmentek. Luy körülnézett, aztán a lányra:

- Mi a neve annak a..?

- Adrian Santoris.

Luy meglepetten füttyentett, de most ez nem hangzott csibészesen. Az arca is komor maradt:

- Adrian..? Nem könnyű eset. Kétlem, hogy szóba áll velünk.

- Ismeri őt?

- Hallomásból mindenki ismeri, de kevesen látták. Nem beszél idegenekkel. Néhányan itt a környéken akár megesküdnének rá, hogy Adrian egyáltalán nem beszél.

- Keressük meg! – Hanna hangjában kemény elhatározás csengett. Luy vállat vont, és elindult. Szembejött velük egy asszony. Hogy egyáltalán nő, az nem rögtön volt felismerhető. Rettentő rongyokba öltözött, csúnya nőszemély volt, piszkos végtagokkal, poros arccal. Középkorúnak látszott, de attól lehetett akár harmincéves is. Luy rövid félszavakat váltott vele. Amikor aztán az idegen nő elment Hanna mellett, a lány úgy érezte, két világ találkozott. Nem csodálta, hogy a külterület és Tamahor, bár formailag egyek, a valóságban nagyon messze vannak egymástól. Még a városban olykor-olykor felbukkanó hajléktalanok is elegáns úriembereknek tűnhettek a külterületiek mellett.

Luy választott a kitaposott, jól látható ösvények között. Nemsokára elfogyott az út, végül már csak néhány emberi lábnyomot láttak, majd mintha az is eltűnt volna. Akkor értek egy „lakóhelyhez”. Két fa között kifeszített viseltes kötélen vörös és kék műanyag sátorlapok lógtak, akadt közöttük fehér hajóvitorla is. Elől egy kis nyílás, belül félhomály.

Luy kiabált, de senki sem mozdult. Mégis, mindketten sejtették, hogy van valaki a „házban”. Végül Hanna szólt csengő leányhangján:

- Adrian Santoris, kérem, jöjjön elő! Beszélnem kell magával.

Ekkor végre kiszólt egy öblös hang:

- Ha a várostól jött, nincs pénzem! Nem fizetek semmiért!

Hanna feltalálta magát:

- Nem a várostól jöttem, pénzt nem vinnék, inkább hoznék magának!

Ez olyan volt, mint a mesékben egy varázsszó: „Szézám, tárulj!” Ha nem is a kincsestár, de a nyomorúságos sátor ajtaja szétlebbent, és megjelent Santoris.

Megállapíthatatlan korú, de biztosan legalább ötvenéves, torzonborz szakállas férfit láttak. Itt-ott már őszült a hosszú haja. Fekete szemében soha nem csillapodó, vad fény lüktetett – vagy csak a meglepett Hanna látta ilyennek? Mindenesetre egy pillanatig sem volt kétsége, hogy ez lehet Santoris, mert Luy sem tiltakozott, csak bólintott Hanna felé: „Ez ő!” Aztán tapintatosan félrevonult. Amiért Hanna lélekben hálás volt neki.

Adrian a lányra bámult:

- Hát maga ki a fene?

A csöppet sem barátságos fogadtatás nem zavarta Hannát. Mosolygott. Álltak egymással szemben a valamikori szeméttelep közepén, a vad tájon. Hanna érezte a mosdatlan ember szagát, de rögtön látta a szemében azt is, hogy nagyon értelmes. Lehet, hogy önként választotta ezt az életformát? De mi örömöt találhat benne?

- Vevő vagyok a maga telkére.

- Nem értem, miről beszél…

Hanna elmondta. Adrian csak nézte őt, látszott, hogy eddig fogalma sem volt a dologról. Aztán látszott a szemén, hogy beugrott a dolog, már emlékezett. Majd megmagyarázta:

- A nagybátyámtól örököltem, de nem törődtem vele. Aztán repülőteret építettek arrafelé, és én úgy tudtam, hogy az a darab nem esett bele. Néha eszembe jut, úgy ötévenként egyszer, hogy van ott nekem valami kis telkem, de csak nevetek. Itt is van telkem, ez is az enyém! – mutatott körbe – Papírom ugyan nincsen róla, mégis az enyém. Tudja mindenki, hogy a tizenhatosnak legalább a fele az enyém. Nem is próbálta meg elvenni soha semmiféle csavargó. Én itt élek.

- És ha azt mondanám, hogy megveszem azt a másik telkét, ott a reptéren? Nem nagy, az biztos, ráadásul egy csík, mindössze. Tizenkét méter széles, és úgy hetven-nyolcvan méter hosszú lehet.

- Hát arra aligha építhet házat! – nevetett Adrian, és a szakállába markolt, amiben Hanna mindenféle szemetet látott. Viszolygott ettől az embertől, aki ennyire nem gondoskodik önmagáról. De ha neki ez kell…

- Meghalt egy tehetős rokonom, de azzal a feltétellel vehetem át a nem túl nagy örökségét, ha bebizonyítom, hogy vittem valamire. Hogy ez a halála után miért olyan fontos neki, nem tudom – füllentett a lány – Mindenesetre a feltételek között szerepel az is, hogy ha van saját földterületem, akkor már érdemes vagyok az örökségre.

- Akkor magának sokat érhet az a csík! – csillant meg valami a férfi szemében. Hanna sejtette, ez a mohóság jele, hát gyorsan behúzta fékeket:

- Viszont most még nincs sok pénzem. Akkor lesz több, ha megkapom az örökséget. Én úgy gondoltam, hogy azon a részen, olyan messze a belvárostól, sőt túl a város szélén, a reptér mellett, ahol folyton fel meg leszállnak a motoros gépek, nagy a zaj… Tizenkét méterszer nyolcvan méter az kilencszázhatvan négyzetméter. Két eurót adok négyzetméterenként, vagyis kereken számítva maradjunk kétezer euróban.

Adrian rábámult. Látszott a szemén – szinte csak az világított ki az arcát borító szőrzet közül – hogy erősen számolgat magában. Aztán a sátrára pillantott. Hanna félénken hozzáétette:

- Kétezer euróval sokat lehet kezdeni. Például itt lehet hagyni a tizenhatost, az egész Külterületet, beköltözni Ballnerbe, felöltözni rendesen, szobát bérelni és munkát keresni…

Talán a munka szót nem kellett volna említeni? Adrian ugyanis harsány kacajra fakadt:

- Ha-ha… És még egyszer ha-ha-ha! Rég mulattam ilyen jól. Ha dolgozni lenne kedvem, meg a Ballnerben lakni, már rég megtettem volna. Amikor a belvárosban koldultam, volt, hogy napi negyven eurót is összeszedtem! De jobb nekem itt, ahol senkit sem kell látnom.

- Csak a mai napon egy vevőt, aki kétezer eurót hozna, hogy a zsebébe dugja.

Ez elgondolkoztatta a férfit. Hosszan nézett maga elé. Hanna remélte, mégis azon gondolkodik, mennyiben változtathatna az életén annyi pénzzel. De akkor Adrian felemelte a fejét, és már egészen nyugodt, fegyelmezett hangon kijelentette:

- Háromezer, és a magáé.

Nyújtotta a kezét. Hanna érezte, hogy sok pénz az a háromezer, különösen neki, ugyanakkor az alkalom egy kicsit megszédítette. Ugyan viszolygott attól, hogy kezet fogjon ezzel a koszfészekkel, ám üzletet kell vele kötni… Még eszébe villant, hogy alkudozik egy sort. De már az iménti hazugság is égette a lelkét, hiszen nem volt semmilyen örökség. Becsapta ezt az embert. Akkor már inkább többet fizet, de övé lehet a telek.

Egy pillanatig habozott, aztán belecsapott a férfi kezébe. Háromezer, háromezer – honnan szerez ennyit? De tudta, hogy sürgeti az idő.

- Adrian, az én nevem Hanna Balter. Ma vasárnap van, még nem léphetek az ügyben. De holnap előkészítek mindent, szerzek egy ügyvédet. A Ballnerig hajlandó bejönni?

- A főtérre, ahol a kocsma van, meg a rendőrség – jelezte, hogy ismeri a helyet. Hanna örömmel rácsapott:

- Délelőtt tízkor. Van órája?

- Van, az ott, ni! – és felmutatott a Napra – Lehet, hogy nem jár egészen pontosan, néha késik. Így aztán lehet, hogy ott leszek már kilenckor, de lehet, hogy csak tíz óra után érek oda… De ott leszek. És mondja, tényleg kifizeti nekem azt a pénzt?

- A földért cserébe. Az ügyvéd hoz adás-vételi szerződést, tanúk előtt aláírjuk, és a kezébe számolom a pénzt – körülnézett, mintha már most is attól tartana, amitől Adrian. – Nem lenne jó, ha az itteniek megtudnák, igaz?

- Igaz – Adrian töprengett, de nem jutott semmire, hát kimondta: – Majd kitalálok valamit, hová tegyem.

- Tehát két nap múlva délelőtt tízkor a főtéren.

Amikor Luyt követve az ösvény kanyarjához ért, Hanna még visszapillantott – Adrian Santoris mint egy felkiáltójel, egyenesen állt a sátra előtt és nézett a lány után.