Melissa Moretti

Őrülten szeretlek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-148-7

MOBI ISBN 978-963-453-149-4

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

Egy évvel később

Bár a regény legfontosabb eseménye egyeseket bizonyára egy közelmúltbeli történésre emlékeztet, a szerző kijelenti: mindennemű hasonlóság csak a véletlen műve lehet.

1.

Dana már messziről hallotta, hogy a bejáratnál vitatkoznak. Ám mire ő is odaért, elcsitultak az indulatok. A két őr – nagytermetű, rövidhajú, kicsit ijesztő külsejű, mégis nagyon udvarias fiatalemberek – mindenkitől elkérték a kártyát, megnézték, majd az elektronikus beléptető érzékelőjéhez tartották. Nem volt szükség arra, hogy meg is érintsék. Dana nem értett a műszaki dolgokhoz, ám éppen ezért néha nagyon megbámulta ezeket a szerkezeteket. Olyan ötletes dolgokat találnak ki ebben az új világban, és ezek száma napról napra gyarapodik!

Szó nélkül beengedték. A tekintete már közben Irene-t kereste, aki nem csak a barátnője, hanem az évfolyamtársnője is volt. Mindketten az utolsó évet gyűrték az egyetemen. Huszonkét évesek, egyformán sötétszőkék, karcsúak, sportosak, csinosak. Dana sohasem vélte magát szép nőnek, bár olykor egyes túlzó férfiak ezt a szót is a fülébe suttogták. Tisztában volt saját testének, külsejének kisebb-nagyobb hibáival. Kissé vastag a combja, rövid a nyaka, és ha nem figyel eléggé, a járása is megváltozik. Slamposabbá lesz – de ezen mostanában dolgozik.

Bezzeg most szép tartással ment, büszkén, felvetett fejjel fel a ferde rámpán. Tudta, hogy a tűsarok jól áll neki, és ha nem siet, nem kelti egy zsiráf benyomását – mosolygott magában. Száznyolcvanegy centi nem kevés. Sok férfi azért nem közeledett hozzá már az egyetemen sem, mert úgy érezték, hogy az a tíz vagy több centi, ami a magasságukból hiányzik, eleve áthúzza összes reményeiket. És mivel kishitűek voltak, hát Dana tényleg nem foglalkozott velük. Bátraké a világ, szokta mondani, éppen Irene-nak is.

Irene a rámpa tetején várt. Szőke, magas, ha nem is annyira, mint Dana. Amikor közelebb értek egymáshoz, Dana megérezte a férfiak figyelmét. Volt ebben az érzésben valami forró, sőt szinte perzselő. Mindenfelől rájuk irányultak a tekintetek, Irene is pontosan erre gondolhatott, amikor megjegyezte:

- Na, jól választottam ki a helyet?

- Remekül választottál. És a zene sem olyan hangos.

- Mert ez elit klub. Itt nem az a cél, hogy elhülyítsék a táncolókat, és elkábítani sem akarják őket. Ide hiába is jönne a rendőrség, nem találna egy gramm „anyagot” sem. De nem fog jönni.

Irene a nagyváros lánya volt, minden ízében. Ezt Dana már rég észrevette. Irene nem tudott volna falun élni – talán még kisvárosban sem. Itt született, ahol tízezer utca van, és itt is fogja leélni az életét. Egyszerűen nem tudna létezni egy ennél kisebb településen, de még másik nagyvárosban sem, nemhogy valahol vidéken, netán más országban… Brr, még gondolni sem tud erre, mondta egyszer. Neki a nagyváros olyan, mint másnak a levegő. Itt lélegzik, itt él, egy kisebb helyen fulladozna. A nagyváros a végtelenség érzetét kelti benne, no és persze a végtelen lehetőségeket. Szerelem, szakma, munka, lakás – bármiből több van itt, mint a világ más pontjain. A lehetőségek száma csak itt végtelen, hitte Irene, és Dana, aki kisvárosból jött ide, nem akarta őt kiábrándítani, hát hallgatott.

Tényleg kellemes volt itt. Ha akarták, lemehettek a nagy arénába, és táncolhattak, nem kellett ehhez okvetlenül partner. Pláne nem volt kötelező férfival táncolni. Egyáltalán, itt semmi sem volt kötelező. Figyelmes személyzet nézte az érkezőket, és egy üdvözlőitallal mindenkit megkerestek. Ez ingyen járt a vendégeknek – igaz, nem éppen a legjobb és legdrágább italt kínálták. És amikor valaki újat rendelt, egy kis szerkezethez érintette a mágneskártyáját, ezzel aztán a számítógép máris a számlájára írta az italt. Amikor távozni akart, csak úgy mehetett el, ha kifizette, amit a gép mutatott.

- Korlátlan fogyasztás – így Irene.

- Már amíg a pénztárcád bírja, úgy és addig korlátlan – tette hozzá Dana. Férfiak jöttek, előbb Irene-nal akartak táncolni, aki el is ment az egyikkel. Danának nem lehetett olyan érzése, hogy petrezselymet árul, mert máris jöttek többen is – csak érte.

…Dana táncolt. A zene jólesően körülfolyta. Ezt a fajtát szerette, ahol nem a ritmus dominál, bár azt is érezni. Nagyon is érezte minden sejtjében, ám volt ott dallam is, amely hol felkúszott, hol lezuhant, vagy izgatóan maradt odafönt sokáig, sokáig. Élvezte a lány, nemegyszer percekre lehunyta a szemét. Az első táncosát követte több másik. Aztán megint Irene került melléje – kezdett látszani rajta, hogy már kettőnél több italt fogyasztott. Rávette Danát, hogy ő is rendeljen egy következőt – ezzel ürügyet nyert a maga negyedik poharához. Mindkettőjük szeme csillogott, ám míg Irene kezdett egy kicsit emelkedett hangulatba kerülni – és ezt elárulta arckifejezése, mozdulatai is – Dana nagyon vigyázott. Mindig ilyen volt. Az italból kevés kell, a zenéből csak a legjobb, és nem a legvadabb, mert félt, hogy akkor kivetkőzne önmagából. Még soha nem történt ilyesmi, nem is tudta elképzelni, pontosan hogyan is történne, de tartott tőle, ezért mindig innen maradt a határon.

Azon az estén többen is próbáltak udvarolni neki. Két férfi eléggé primitív módon, sablonszövegekkel és olyan öntelten, mintha valakik lennének. De Dana pontosan ismerte ezt a típust, az egyetemen is akadt belőlük. Azt hiszik, ha már bejutottak az elit diszkóba, ahová nem mindenkit engednek be, ezáltal az is természetes, hogy minden lány ájultan nézzen rájuk és örvendezzen, amiért méltóztattak megszólítani őt. Irene és Dana tekintete összevillant, nem is kellett mosolyogniok, amazok végre felfogták, hogy gúny tárgyává tették őket egyetlen szó nélkül, hát elsomfordáltak. Az egyik, egy enyhén kopaszodó harminc körüli férfi arcán azért látszott némi sértettség. Olyan tekintetet vetett Danára, mintha mondaná: „Csak ne örülj, találkozunk még!” De a lány nem foglalkozott vele. Vele sem.

Vagy két órája voltak már ott, táncoltak is, amikor Dana megérezte, hogy valaki kitartóan figyeli őt. Először azt hitte, valamelyik elutasított férfi, vagy egy újabb jelentkező – de nem. Eltartott egy ideig, míg tánc közben forgolódva föltérképezte a környezetét. A rikító diszkófények, amelyek máshol őrületes tempóban villognak, és vakítanak, itt nem voltak olyan erősek. Mégis, a terem egyik-másik sarkát hosszú pillanatokra borították más és más színű fénybe. Majd egy kis ideig úgy maradtak, ami érdekes látványt eredményezett. Az a sarok, ahol Dana táncolt egy számára teljesen közömbös férfival, hol világoskék, hol piros, hol sárga, zöld, fehér lett.

Zöldnél nézett körül a lány, és nem látott senkit. Amire egy kicsit fordult, hogy egy másik részt vehessen szemügyre, ő maga pirosba borult, viszont amerre nézett, ott éppen éles fehér fényt látott. Az ott táncolók haja mintha hirtelen megőszült volna. Komikus volt a látvány egy másodpercre, mintha csupa idős ember táncolt, hajlongott és lépkedett, és integetett volna, mint egy sajátos panoptikumban. Aztán kék fény esett a lányra, és ő ismét tett egy negyed fordulatot. A nagy arénában legalább háromszázan táncoltak, és Dana egyre erősebben érezte, hogy valaki figyeli.

Nem egyszerű nézés lehetett ez. Az illető olyan intenzíven figyelte őt, hogy semmi más nem hatolt el hozzá. És ez az erő átjött a térből, valahonnan. Talán a másik ember agyából? Dana még sohasem érezte ennyire. Megint fordult, szokása szerint becsukta a szemét. Sárgás fény öntötte el őt is, tudta, hogy fehér ruhája azonnal átvette a színt, és lám, nem is rossz, hogy így történik. Amikor viszont résnyire nyitotta a szemét, azonnal meglátta őt.

Nem volt semmi kétsége, hogy ez az az ember, akinek a tekintetét érzi egy ideje. Most is nézte, és amikor a pillantásuk összekapcsolódott, a dolog teljesen érthetővé és világossá lett. A férfi ott van, őt nézi, és ezt nem is titkolja. Nézi erősen. Amikor Dana is meglátta őt, az érzés valahol a fejében még inkább erősödött. A lány mozgása lelassult, de volt benne annyi ösztönösség, hogy azért úgy tett, mint aki gyanútlanul táncol tovább. Az a tekintet, a sötét szempárból lövellő tűz valósággal égette az agyát. Nem, nem a testét, mert a férfi most nem a testét nézte. Erősen kereste a lány szemét, és amikor Dana tekintete végre súrolta őt, belekapcsolódott. Mint aki nem is akar mást, nem akar ennél többet. Neki Dana szeme kellett, csak az. Hogy ily módon, a lány szemén át üzenjen az agyába. Végtelen vágyódást sűrített ebbe az akaratba…

A lány legalábbis így érezte. Sugárzott feléje valami, erősen. Olyan érzés volt, ami semmi máshoz nem hasonlított. Mintha egyszerre fürdene egy forró, de láthatatlan hullámban, akár egy infra-szauában. Ahol nem látni, honnan jön a sugárzás, és persze az maga sem látszik, de az ember bőre minden kicsiny darabkáján, és minden porcikájában érzi az áradó meleget.

Ugyanakkor egy másik érzés érkezett a férfi szeméből. Egyszerre jelezte, hogy „látlak-figyellek-nézlek-érdekelsz!”, de azt is, hogy „nézz vissza rám, hátha én is érdekellek téged”.

Az idő pedig megállt. Sőt, már nem is volt. Miközben Dana tovább mozgott, ez a mozgás is más lett. Nem érzékelte igazán a saját izmainak összehúzódásait, olyan jelentéktelenné lett ez is, akár csak a fények, a zene, és az egész terem. A hangok elcsitultak, a fények megszelídültek, a villózás mintha távolról jött volna, csöppet sem olyan bántóan, mint talán valamivel korábban.

Lelassult a világ, az idő pedig szétfolyt, lehet, nem is volt, megtorpant, mert nem volt rá szükség. A tudata önkéntelenül is szerette volna a lehető legtovább megtartani ezt a helyzetet: minden maradjon így, ahogyan most van! Csak élvezni ezt a nézést, fürdeni eben a koromfekete, perzselő tekintetben, amely követel, és szinte vallomást tesz, miközben ugyanakkor szondázza az ő véleményét is. Jólesett a lánynak, hogy a férfi arcán nem volt semmi nagyképűség, csak őszinte figyelem, és forró vágyakozás. Ugyanakkor a férfi is elvárta, hogy ő ugyanúgy nézzen vissza rá. Dana most nem volt ura az arcvonásainak, nem tudott mást üzenni vele, csak amit érzett: kíváncsiságot, elégedettséget, jóleső érzéseket. Nézte ő is a férfit, kicsit megbabonázottan.

Mivel idő már nem volt, semmi sem volt – hát időtlen időkig tartott ez a helyzet.

Aztán a férfi megindult. Dana csak annyit vett észre, hogy egyre nagyobb lesz az a fekete szempár. Mert közeledik, fogta fel végre – ebben az állapotban a gondolatai is lelassultak. De ez most élénkítően hatott rá. Egy kicsi változás mégis történt, valamennyire visszatértek a hangok, a zajok, a fények ismét erősödtek. Ami álomnak tűnt, igen lassan, szinte észrevétlenül olvadt-változott át valósággá. De már nem olyan volt ez a valóság, mit az eddigi. Hiszen itt volt Ő.

Dana még most is nézte, nem látott mást. A férfi szeme sem láthatott mást. De a lány tekintete lassan, nagyon lassan kitágult, már többet látott a világból. Például a férfi arcát. A kávébarna bőrét. A kicsit kiálló arccsontjait. A nagyon-nagyon enyhén mandulavágású szemét – éppen csak annyira volt az, hogy jelezze, talán egy másik földrész szülte őt, vagy az őseit. A diszkófények ezen az arcon is villóztak, aminthogy bizonyosan Danáén is. Fél fejjel volt magasabb a lánynál. Nem látta, mert csak az arcát figyelte, hát inkább érzékelte-sejtette, hogy a férfi magas és karcsú, kisportolt. Az ilyeneket mindig megnézte, diszkréten persze. Nem olyan rámenősen, mint a többi lány.

Aztán már ott is állt előtte az ismeretlen, egészen közel. Mégsem volt ismeretlen, főleg nem volt idegen. Bár Dana még semmit sem tudott róla, a férfit mégis magához közelállónak érezte. És így lehetett ővele a másik is. Amikor végre megszólalt, mély volt a hangja, és ez külön is megrázta a lányt. Vérforraló volt ez a hangszín, olyan mély és férfias, hogy a lány beleborzongott:

- Hello.

- Hello – nyögte Dana, alig jött ki hang a torkán. Érezte, hogy reszket a lába, de igyekezett tartani magát. Még soha nem hatott rá így egy férfi…

- Még soha nem hatott rám így egy nő.

A férfi kijelentése egyszerű volt, de komoly és határozott. Igazat mondott. És pontosan azt, amit ugyanakkor a lány is gondolt, csak fordítva. Ez megdöbbentette Danát, ugyanakkor nagy öröm áradt szét benne. Ennyire egyformán gondolkodnak? Éreznek?

A következő percekben ugyan még kábult volt egy kicsit, de meglepően könnyedén vette az akadályokat. A férfi közelsége nem vette el a bátorságát, sőt, tulajdonképpen erőt adott. Csak álltak egymással szemben. Aztán Dana a férfi mellére bújt, az átölelte a lány vállát, és lassan táncolni kezdtek. Nem is táncolni, csak egymás aurájában lenni, lágyan ringani – kinek is kellett volna megjátszani magukat..?

Dana később nehezen emlékezett vissza a történtekre, a szavakra és a mondatokra. De nem is volt ennek tétje – végig olyan volt, mintha egy finom takaróba burkolózott volna. A férfiból áradó jó és kellemes érzés körülvette, fürdette, betakarta, védelmezte. Nem is csodálkozott, amikor amaz kijelentette:

- Úgy érzem magamat melletted, mintha körbevenne valami meleg takaró. Veled olyan jó, mint még soha, sehol.

Ez is csak egy megállapításnak hangzott. De annyi volt benne a rejtett tűz, hogy a lány ettől még inkább az erejét veszítette, Mert ahányszor csak megszólalt a férfi, ahány szót mondott, annyiszor csapott bele a tűz az agyába, a testébe. Az egész olyan különös volt, nem győzött csodálkozni önmagán és az eseményeken, meg a hatásukon. Azelőtt nem hitte volna azt sem, hogy ilyen emberrel találkozik, de még kevésbé azt, hogy valaki így tud hatni rá.

Mégis elhitte minden szavát. Közelről nézték egymás arcát, szemét. Eljött a pillanat, amikor Danának is meg kellett nyílnia. Szólnia. Azt hitte, hogy halkan szól, szinte suttog, de a zene most halkabb volt a szokásosnál, és a férfi jól értette minden szavát:

- Én is… olyan furcsán érzem magamat.

Az arca elárulta, hogy a furcsa tulajdonképpen kellemes. Pozitív, meleg, jó. A zene megint felhangosodott, és a ritmus gyorsult. Dana úgy érezte, a dobok ütései egyenesen az ereiben szólnak, a vérrel együtt szaladnak, sőt, azok űzik a vérét.

- Beszélnünk kell – mondta a férfi hirtelen. Talán három, négy évvel lehetett idősebb Danánál. Némelyik pillanatban komoly férfinak látszott, a másikban kicsit meglágyult a tekintete és máris egy kisfiút látott maga előtt a lány. Kisfiút, aki kérni szeretne valamit egy felnőttől. De érdekes módon ezek csak pillanatok voltak, és a férfi arca egyetlen észrevehetetlenül gyors pillanat alatt változott vissza ismét komollyá. Egy kicsit úgy tűnt, mintha ő is megijedt volna attól, ami történik.

Dana is félt. Prózai okokból. Annyit beszélnek arról, hogy a diszkókban ismeretlenek leitatják a lányokat, drogot lopnak a poharukba, aztán elviszik magukkal valahová, és… Ez olyan jó hely, ilyesmi itt nem történhet, hiszen Irene is mondta. Ő biztosan jól tudja.

Most más villant az agyába: mi van, ha ez a férfi hipnotizálta őt? Hiszen szuggerálta erősen a sötét szemével, és minden akkor kezdődött, amikor Dana érzékelte, hogy nézik… De ez a gondolat is elröppent, mert bár történhetett volna így is, a lány számára mégis abszurd volt. Valahol belül nagyon is jól tudta, hogy más történik most közöttük. Valami, ami túlszárnyalhat minden hipnózist, lehet annál szebb és jobb is.

Ugyanakkor még ellenállt. A férfi nem mondta többet, hogy menjenek el innen. De érezte a lány, hogy ha már kimondta, akkor a kérés továbbra is érvényes. Nem fogja többször mondani, hiszen egyszer már mondta – ez világosan kirajzolódott Dana agyában. Végre sikerült elszakítania a tekintetét a férfitól, és kereste Irene-t. Szerencséje volt, barátnője ott táncolt a közelben. Irene látta Dana arcán, hogy történt valami. Egy pillantással felmérte a helyzetet, látta, hogy Dana zaklatott – ismerték egymást egy ideje. Mire Dana kinyitotta volna a száját, vagy akárcsak bármilyen jelet is adott volna, Irene átlátta, mi készül:

- El akarsz menni egy ismeretlennel? Menj csak, de észrevétlen kinézek utánatok, és felírom a kocsija rendszámát.

Dana mondta volna, hogy felesleges ez az óvatosság. Közben az idegen férfi látszólag nem is vett tudomást Irene-ról, bár nyilván megnézte őt is. Aztán amikor Dana ismét odalépett hozzá, a férfi rámosolygott:

- Orys a nevem.

- Dana.

Orys egy pillanatra behunyta a szemét és lelkesen ismételte:

- Dana, Dana..! Szép név.

Nem mondta azt az elcsépelt szöveget, hogy „olyan szép, mint aki viseli” – ezzel sokat zuhant volna a lány szemében. De Orys kezdettől más volt, mint a többi férfi. Ahogyan nézte, ahogyan közeledett, ahogyan Dana érezte magát miatta… Ez nem lesz egy hétköznapi kapcsolat, tudta jól.

- Valami csodálatos dolog kezdődik most – jelentette ki a férfi, és megfogta Dana kezét, vezette kifelé. Most már harmadszor történt, hogy ugyanakkor ugyanarra gondoltak, és ez ki is derült egyikük mondatából. Ez még inkább megbabonázta a lányt, hát ment a férfi után át az arénán, fel a pár lépcsőn, a villódzó fények tengerén úgy gázoltak át, mintha az megnyílott volna előttük. Orys keze meleg volt, erős, határozott. És Danában nem ébredt fel a szokásos ellenkezés, ami máskor oly gyakran, nem tiltakozott, hogy egy vadidegen vezeti őt, ki tudja, hová..? Már el is felejtette, hogy Irene jön utánuk.

A parkoló szélén, egy lámpa alatt állt egy kis sportkocsi. Nem volt hivalkodó, sem ismert márka, és persze nem is vörös vagy rikító sárga, mint máskor, másoknál. Amikor beültek és indultak, Dana még látta Irene-t, amint a mobiljába írja a rendszámot. Azt hihette bárki, hogy SMS-t ír.

Azután robogtak a csöndesedő utcákon. Már csökkent a forgalom – éjszaka volt. Orys most nem szólt semmit, de néhányszor rámosolygott a lányra. Hogy miért nem kezdett beszélni, Dana hamarosan megértette. Talán öt percig utaztak, és máris véget ért az éjszakai kocsikázás. A lányt meglepte, hogy a folyópartra érkeztek. Nem volt teljesen néptelen a terület. Amikor a motor elhallgatott és kilépett a kocsiból, meglepte a csönd. Néhány éjszakai horgászt látott a kiépített parton, kis széken ültek, némelyik előtt apró lámpa állt a betonon. Szél sem fújt.

- A csönd mindennél többet ér – szakadt ki belőle. Mintha csak most, utólag, a diszkótól távol érezte volna az arénabeli hangerőt.

- Ezért jöttünk ide – Orys már ott volt mellette. Becsukta helyette a kocsi ajtaját, igyekezett ezt is kevés zajjal tenni, de a legközelebbi horgász így is felkapta a fejét. A parttal párhuzamosan húzódott a gyéren kivilágított aszfaltozott sétaút. Valahol messze egy pillanatra, nagyon halkan hallatszott egy sziréna – rendőrség, mentők..? De már el is tűnt, olyan volt, akár egy álom, múlófélben.

Olyan természetes volt minden, az is, hogy sétáltak. A lépteik is egyformák voltak – lehet, Orys valamennyire visszafogta magát, hogy ne rohanjon előre? Ha ezt tette, ügyes volt, nem érződött. Dana közben lágy, szelíd dallamokat hallott, kis dombokat látott, zöld mezőket. A dallamok az ívükkel mintha azokat a dombokat követték volna, fel és le, fel és le. Nem vette észre, hogy abszurd gondolat ez, hiszen most semmi sem lehetett abszurd. Minden természetesnek látszott, az is, ami szinte hihetetlen volt. Mikor jött volna el egy ismeretlen férfival – akivel előzőleg összesen két mondatot váltott – rábízva magát egészen? És teljesen józanul?

Itt mégis biztonságban volt. A férfiból áradó hullámok körbefonták. Szinte ringatták. Egy apró kis lázadás azért ébredt benne: mit tesz ez az ember, mire képes? Hogyan tudja őt így „behálózni”? Mert néha volt olyan érzése, mintha egy hálóban volna – igaz, nem vergődve – ez is olyan kellemes volt, zsongította-tompította érzékeit. Ugyanakkor végig magánál volt, és szinte kritikusan látta saját érzelmeit.

Amikor a félhomályban a férfira pillantott, valami azt súgta, hogy ő is ugyanolyan érzésekkel küzd. A tekintetük találkozott. De ez csak egy pillanat volt, aztán ismét lépkedtek egymás mellett, ismeretlen cél felé.

Orys már tudta, hová mennek. Egy helyen a sétálóút a parthoz kanyarodott, korlát magasodott a víz fölé. A folyó öblében álltak, távolabb egy kis jachtkikötő látszott néhány parti emelődaruval, ütemesen fel-felvillanó lámpával a móló végében. A folyó a városban láthatóan önálló életet élt. Mintha maga is örülne, hogy elhagyhatta végre a távoli, lakatlan és sötét vidéket, az éjszakába merült partokat, és befolyhatott a nagyon fényes város kellős közepébe. Úgy csillogott a túlparti lámpák fényében, mint egy nagy, színes ékszer. Kivilágított hajó húzott el a Belváros felé, piros és zöld lámpák jelezték, merre halad. A fedélzetéről zene szűrődött ki, talán táncoltak is a taton, de Dana ezt már nem látta. Egymás mellett álltak, és a lány hirtelen hátat fordított a víznek. Egyik keze a hűs fémkorláton nyugodott, ez jó volt, hűtötte őt.

Orys halkan szólt, de ez is elég volt, hiszen a férfi szavain kívül Dana mást nem is hallott:

- Sokfelé jártam, sok embert ismertem. De soha, egyetlen esetben sem éreztem ilyesmit. Még csak nem is sejtettem, hogy lehetséges. Tulajdonképpen nem is tudom, mit tegyek. Egyszerre vagyok lelkes és ijedt. Nem tudom, mi történik velem. Az egyetlen vigaszom, hogy ha jól látom, te is valami hasonló állapotban vagy… Félek megkérdezni, és félek megtudni, hogy… hogy ki és mi vagy te? Mi van, ha leszbikus vagy, mi van, ha férjnél vagy, mi van, ha van valakid, ha nem vagy kész elfogadni engem? Egyszóval sok bennem a félelem, ami talán nem is látszik. Ugyanakkor meg valami olyasmit érzek, amire nem számítottam. Huszonhat éves vagyok, jártam négy kontinensen, elvégeztem egy egyetemet, és itt állok most egy eléggé idegen kontinensen, ám egy mégis ismerős városban, valaki mellett, akiről semmit sem tudok, de nagyon, nagyon szeretném megismerni. Úgy érzem, valamilyen nagy erő lökdösött engem idáig. Huszonhat éve lökdös a sors ide-oda, volt, amit magam akartam és tettem, volt, amire nem voltam hatással. És ez így volt egészen ma estig.

Elhallgatott. Dana hirtelen biztos lett benne, hogy nem szabad elijesztenie a férfit. Meg kell szüntetni néhány félelmét. Gyorsan szólt:

- Én csak huszonkettő vagyok, és én sem éreztem ilyesmit… soha. Nem jártam más kontinenseken, keveset láttam. Nem vagyok leszbikus és nincsen senkim… akkor nem jöttem volna el veled, ide. Nagyon furcsa dolgokat érzek, mióta itt vagy mellettem.

Orys arcán felfénylett a mosoly. Megint közelről látták egymást, és csak egymást. A folyó, a város, a part összefolyt, félig eltűnt, nem éreztek belőlük mást, mint azt, hogy állnak valahol a bolygó felszínén, alig vonzza őket a föld, szinte súlytalanok, lebegnek, ám valami másfajta vonzás erős volt.

- Ha igaz a mondás, olyanok vagyunk, mint egy fél gyümölcs, aminek valahol létezik a másik fele… Amivel, ha találkozunk, egyek leszünk. Összeforr a két fél, és később nem is látszik majd, hogy valaha külön-külön léteztek.

Ez olyan szép volt, hogy Dana becsukta a szemét és magában még egyszer elismételte a mondatokat. Még most is a föld fölött lebegett. Ha hirtelen rákérdez valaki, talán még a saját nevét sem tudta volna megmondani. Igaz, egy apró lázadás ébredt benne, de el is halt rögtön –ez így nem lesz jó, teljesen beleveszik abba, ami a férfiból árad..! De egy pillanattal később már ez sem volt probléma, nem volt akadály.

Orys nem sietett. Bár nagyon vonzotta őt a lány, nem csókolta meg, nem tett erre kísérletet. Talán félelemből: mert mi lesz, ha Dana megijed? Ha túl gyorsnak találja a tempót? Tisztában volt vele, hogy a diszkóból kijövet a többi lány nem lenne ilyen türelmes vagy szemérmes, a fiúkról-férfiakról nem is beszélve – meg sem álltak volna az ágyig.

Sejtette, hogy tudja ezt Dana is. Akkor hát fölösleges mondani. Amit most érzett, az több volt minden másnál – ezért akarta ezt az estét egészen másképpen tölteni. Legyen ez ünnepnap! Ki is mondta:

- Olyan ez nekem, mint egy ünnepnap. Fordulópont. Másképpen lesz ezentúl minden, ha te… szóval már tudom, hogy létezel. És valami olyasmit váltottál ki belőlem, amit még senki más.

Dana is ezt érezte, de nem mondta. Már fölösleges volt kimondani, hiszen elhangzott Orys szájából. A férfi mély hangja úgy rezgett a lelkében, akár a zongora legalsó húrja. Ha nem nyomják rá a pedált, a vastag húr még sokáig rezeg, és szórja magából a neki rendelt hangot. Orys szavai befonták a lányt, de ez nem volt kényelmetlen, és nem ébresztette a rabság gondolatát. Jó volt így, jó volt vele.

- Ki vagy te? – kérdezte hirtelen a lány. Tekintetük összefonódott. A lány háta mögött a korlát és a folyó, a férfi mögött a város rengeteg fénye a messzeségben. Orys csak ennyit mondott:

- Orys Ramisi a nevem, az anyám után. Ázsia közepéről jöttem. Itt tanultam valaha, itt laktam sokáig. Ismerem a várost.

- Honnan jöttél? Hol a hazád?

- Egy kis ázsiai ország India határai mellett. Baharan a neve, idestova száz éve független királyság. Majd nézd meg a térképen.

- Megnézem.

Sétáltak visszafelé. A férfi kimondta, amit gondolt, ahogyan tette azt az első pillanattól kezdve:

- Ez az este olyan szép, hogy már nem szabad elrontani. Hazaviszlek, és megyek a szállodámba. Próbálok aludni, de aligha fog sikerülni.

Dana agyán átvillant, hogy kár, hiszen még alig múlt éjfél… De belátta, hogy Orysnak igaza lehet. Ezt már úgysem lehet fokozni, csak… És ekkor megint a férfi fejezte be a gondolatát:

- Ezt azt estét innentől kezdve csak elrontani lehetne… bármi mással. Ez így volt gyönyörű. Legalábbis nekem – és a lányra pillantott. Dana értette, mire vár Orys, de nem kötelességtudatból mondta, és nem is azért, mert a férfi elvárta:

- Szerintem is a legszebb volt. Eddig.

Az utolsó szó reményt és biztatást adott. Mindkettőjüknek. Orys olyan természetesen csúsztatta Dana ujjait a saját tenyerébe, hogy attól kezdve tényleg ez lett a két kéz természetes tartása. És lesz ez még szebb, gyönyörűbb is! Szinte álomban lépkedtek. Dana arra gondolt: ha ez tizenhat évesen történik vele, nem csodálkozik, hiszen akkor mindent másmilyennek látott, a valóság néha messzire repült tőle. De most már komoly felnőttnek hitte magát, akivel ilyesmi nem történhetne meg! Lám, mégis. De jóvolt ez így, nagyon kellemes. Mintha valamit ivott volna, ami az egész lelkét és testét is átalakította.

Orys kocsija a lány irányító szavai nyomán percek alatt elérte Dana lakását. A férfi a ház előtt elegánsan fékezett, majd kipattant és megkerülve a kocsit, kitárta az ajtót a lány előtt. Ez apró gesztus volt csupán, manapság már ritkán tesznek ilyent a férfiak. „Ahhoz Ázsiából kell idejönnie annak, aki még ennyire udvarias!”, hitte Dana egy pillanatra.

De minden egyéb gondolat kiszállt a fejéből, amikor búcsúztak. Oryson látszott, hogy átéli a pillanatot, de igyekezett uralkodni magán. Közben valószínűleg mindketten tudták, hogy mennyire nem idevaló, mennyire nem úgy viselkednek, ahogyan a huszonegyedik században a többi fiatal szokott viselkedni. Azok most itt, az ő helyükben hányaveti módon, félszavakkal, az elektronikus postájukban és az SMS-eikben megszokott rövidítésekkel tárgyalnák meg a helyzetet, öt másodperc alatt eldőlne, hogy felmegy-e a fiú a lány lakására, vagy sem. Általában igen.

Itt most erről szó sem volt. Ez a találkozás minden ízében más volt, nem is lehetett összehasonlítani mások másféle tetteivel. És Dana is fenségesen érezte magát, hogy ő lett az alanya, része egy ilyen eseménynek. Felemelő volt a dolog. Kivételezettnek érezte magát, és az is volt.

Orys csak a lány arcát csókolta meg, és utána, még mindig oly közel tartva az arcát, egy pillanatra mozdulatlanná vált. Dana is odahajolt hát, és ő is arcon csókolta a férfit.

- Szia, Dana. Holnap délután?

- Ötkor a parton, ahol voltunk – mondta a lány. Nem készült erre a mondatra, de tudta, hogy nem válnak el e nélkül. Orys még intett, megvárta, míg a lány bement a házba, becsukódott mögötte az ajtó, odabent kigyúltak a lifthez vezető fények. A sportkocsi csak akkor robogott el a ház elől. Dana alig ért fel a bérelt lakásba, már hívta Irene-t:

- Jelentem, túl vagyok a potenciális életveszélyen.

- Hazaértél? És… egyedül vagy, vagy a fickó a fürdőszobában?

Irene számára ez így volt természetes. Dana viszont kuncogott egy sort, közben nagyon csodálkozott… önmagán. Hát igen, ebben a helyzetben talán már ő maga is így látta normálisnak a dolgokat. Eddig. Nem mintha olyan sok férfit engedett volna be a lakásába. Ám a valóság annyira, de annyira eltért ettől a megszokott sémától, hogy nem is titkolta, mennyire más:

- Majd elmondom holnap délelőtt odabent. A lényeg, hogy valami nagyon… nagyon furcsa dolog történt.

- Szerelmes vagy – állapította meg Irene minden csodálkozás nélkül. Mintha legalább Dana anyja lenne, vagy olyan korú, oly magabiztosan állapította meg a „bajt”.

- Hát bizony, nincs kizárva. De most még nagyon zavart vagyok.

- Kíváncsi vagyok, mivel hatott rád úgy a pasas? Ázsiai, nem igaz?

- Baharani.

- Mi-rani..? – Irene hangja felívelt, ottmaradt fent, aztán ismét elindult lefelé: – Értem, valami ottani ország, vagy micsoda. Vigyázz, Dana Costas, nehogy csapdába ess! Mi van, ha ez egy leánykereskedő?

- Mi-reskedő? – utánozta most Dana, visszaadva a kölcsönt barátnőjének.

- Jól hallottad, felelőtlen nőszemély! Hallottam, hogy csinos ázsiai férfiak, de európaiak is, elcsábítják a szép nőket…

- …kösz a bókot…

- Bókol neked a fene! Csak figyelmeztetlek! A pasas magába bolondít téged, aztán rávesz, hogy menj, utazz el vele hozzájuk, és mire észreveszed, egy koszos arab város bordélyában találod magadat.

- Arab bordélyok nincsenek.

- Akkor egy százötven kilós nyálas, bajuszos zár a háremébe, és soha többé nem látod meg a külvilágot!

- Irene, nyugodj meg. Nem csinálok őrültséget, ígérem.

- Ígérhetsz te akármit nekem, vagy másnak, még önmagadnak is. Ha elkap a szerelem, ami köztudottan sok bajnak okozója, akkor neked annyi, kislány.

- „Köztudottan”, igenis, értettem! Tehát holnap randira nem menni, pasi telefonjait nem fogadni, ha megkeres, hátat fordítani, undoknak lenni, és nem élvezni az életet, mert Irene szerint ez veszélyes!

Irene halkan nevetett, és más hangon folytatta:

- Nyugi, eddig tartott a barátnőtől elvárható, sőt kötelező figyelmeztetés. Innentől már csak a barátnő mérhetetlen kíváncsisága következik... és sorolta volna kérdéseit, de Dana kihasználva az aprócska bosszú lehetőségét, leintette:

- Majd holnap beszélünk. Most lefekszem. Egyedül! És reggelig ábrándozom egy bizonyos személyről.

- Mondom, hogy lebuktál! Ez szerelem! – és Irene, sajnálkozva bár, de elbúcsúzott.