Melissa Moretti

Senki asszonya

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-160-9

MOBI ISBN 978-963-453-161-6

TARTALOM

Délután

Alkonyatkor

Este

Éjjel

Hajnal

Szabadulás

Múló hetek

A támadás

Álomvilág

Fájdalom

Küszködés

A tenger

Délután

- Asszonyom... illetve, bocsánat… kisasszony…

- Semmi baj. Ma délután még kisasszony vagyok, este már asszony leszek. Szóval, mi a gond?

- Meghoztuk a virágdíszeket.

- Forduljon az esküvőszervezőhöz. Látja ott a fa alatt azt a zöldruhás hölgyet? Ő az.

Alessa az órájára nézett. Fél kettő volt. Már tizenkettő előtt meghozták az asztalokat, és aztán a kisebb „dobozos” teherkocsi fordult egyet – látta, hogy éppen visszaérkezett és rakták le a székeket. Negyven embernek lesz helye, igazán szólva csak harmincnyolc vendég kapott meghívót, de az esküvőszervező is kapott egy terítéket. Hiszen itt kell lennie végig, és nem tehetik meg vele, hogy ne ülhessen asztalhoz. No és marad egy üres hely. Állítólag régi szokás errefelé, már sok száz éve gyakorolják, hogy minden esküvőn fenntartanak egy helyet egy… koldusnak, csavargónak, vagy ahogyan szebben mondják: egy „vándornak”. Alessának tetszett a dolog. Igen, legyen egy hely a hosszú asztal végén. Ez a jótékonyság egy fajtája, ami nem idegen tőle amúgy sem. Majd ha arra téved egy hajléktalan, kapjon ő is enni, inni. Persze, inkább enni, mint inni. Ha viszont nem kerül elő egyetlen arra alkalmas személy sem, akkor legalább mementónak ott marad az üres terítés és az üres szék. Hadd emlékeztesse az esküvő résztvevőit, hogy vannak ám a világon náluk sokkal szegényebb emberek is!

A zöldruhás nő máris ott termett mellette:

- Alessa kisasszony, kedves, hol van a vőlegény?

- Tízezer méter magasan.

- Tessék? – a nő ideges volt, rengeteg dolgot kellett a fejében tartania. Több oldalt tettek ki a jegyzetei, ezek egy része csak az ő sajátos menetrendjét tartalmazta, a margóra írott telefonszámokkal. Szinte minden percre be volt írva valami: most ezt hozzák, most azt, felszerelik ezt, előkészítik amazt. Folyton telefonált, szaladt ide-oda, veszekedett az előkészítő munkásokkal, a parti-céggel, amely a pincéreket, az evőeszközöket és az ételt szállítja. Nem csoda, hogy az első pillanatban nem értette, mire is gondol Alessa. Vagy azt hitte, tréfálkozik? Neki aztán éppen nem volt kedve ilyesmire.

- Arra céloztam, hogy repülőn ül.

- Pilóta?

- Nem, utas. Ide tart és fél órán belül le fog szállni. A gépről nem tud hívni, de azt még jelezte, hogy a repülőtéren rendben beszállt, és mindjárt indulnak.

- El kell érte mennie a reptérre?

- Nem, Alex pontosan tudja, hogy itt van rám szükség. Majd taxival jön.

Mire befejezte a mondatot, a nőnek nyoma veszett. Igen sebesen futott a fák alatt. Alessának eszébe jutott, hogy íme, ez az „ősfás park”, legalábbis a Dorsay-családban így nevezik. „Dorsay-család..?” Alex Dorsay keveset beszél róluk, valami kelletlenség érződött a viselkedésében, ahányszor szóba került a családja. „Hát persze, egy nagy és botrányos válás áll a háttérben. De hát az már majdnem húsz éve történt!” – gondolta Alessa, és nem értette a dolgot. Mindenkinek megvan az előélete, azt hurcolja maga után, vonszolja a földön, súlya van. Olykor lehorgonyozza az embert, máskor alaposan megnehezíti az előrejutását. Ám biztosan vannak olyan emberek, akik szárnyalhatnak, mert túl tudnak lépni a régi dolgokon.

Szóval, az „ősfás park”! Alessa megszemlélte a fákat – tényleg régiek, legtöbbjük talán nyolcvan vagy akár száz éve élhet itt. Szemlátomást jól érzik magukat. Alessa körbejárt. A pázsit alaposan megsínyli majd ezt az esküvőt. Először az előkészítő személyzet tapossa, aztán a vendégsereg, majd amikor azok késő este elmennek, ismét jönnek a „leszerelők”, akik elszállítják a bérelt asztalokat, székeket, minden egyéb eszközt. Holnap kora reggel egy cég is visszaküldi az embereit, akik ma felszerelték a lámpafüzéreket, az egész díszkivilágítást és a hangosítást. Majd jönnek és leszedik a lampionokat, a fűből feltekercselik a kábeleket. Holnap ilyenkor itt nyoma sem lesz annak, hogy lezajlott egy esküvő.

Emma, a kis kerekded házvezetőnő törtetett át a tömegen. Mert legalább negyven ember járt ide-oda, vittek ezt, azt, rakták helyükre az asztalokat, székeket, valaki szép fehér abroszokat csomagolt ki gondosan. Autók álltak mindenfelé, a lehető legközelebb ahhoz a helyhez, ahol valamit tenniök kellett vagy ahová valamit hoztak. Senki sem akart fölöslegesen gyalogolni, cipekedni. Alessa sajnálta a pázsitot, sokat szenved ma a fű. De sebaj, utána majd éveken át nem hajt rá semmilyen jármű.

Emma alacsony volt és kövérkés, máskor mosolygós, ám most nagyon is komoly:

- Mi a baj, Emma?

- Jaj, Alessa kisasszony, ezek rosszabbak, mint egy rablóbanda.

- Mit vittek el?

- Nem vittek el semmit, mondhatnám azt is, hogy inkább hoztak… De bár ne tették volna.

- Beszéljen egy kicsit világosabban, Emma.

- Hát mivel nincs más mosdó, én inkább úgy mondanám, hogy vécé, hát bejárnak a házba. Képzelje el, már sorba is állnak, annyian vannak. Az úr fürdőszobáját is kénytelen voltam megnyitni nekik, úgy követelték ezek a szerencsétlenek… Persze kifröcskölték a vizet, de még fel sem törölhetem, mert amíg ez a siserehad odajár, én nem jutok be, nő létemre.

- Hát ez tényleg baj, mindjárt intézkedem.

Átvágott a fák alatt, kikerülte a hosszú asztalt – T-alakú lesz, és ebben a pillanatban Alessának nehéz volt elképzelnie, hogy néhány óra múlva, amikor visszajönnek a városházáról, ő fog a T betű felső, rövid szárán ülni, a társaság közepén, úgy, hogy mindenkinek lássa az arcát. No persze Alex mellett. Amikor megismerkedtek, még nem sejtették, hogy az „Alessa-Alex” nevek ennyire összefonódnak. És nem csak a nevek, de a gazdáik sorsa is. Pedig minden idegen azt mondaná, hogy nem összeillő pár ők ketten.

- Asszonyom, van egy kis gond – kezdte, amikor végre lecsapott a zöldruhásra, aki így is kellően ideges volt már a szállítók miatt. Végighallgatta Alessát, majd előkapta a mobilját. Közben az ujja végigfutott a merev lapra erősített menetrenden:

- Már fél órája itt kéne lenniök a fülkéknek. Tudja, megbeszéltük, hogy oda tesszük őket hátra, a garázs mellé… – és máris a füléhez emelte a telefont.

- De nincsenek ott… – így Alessa, és várta a fejleményeket. A nő hangosan veszekedni kezdett valakivel:

- Ez így nem lesz jó! Eddig semmi baj nem volt az együttműködésünkkel, de lehet, hogy ez a mai naptól megváltozik? Vagy ezután már nem is lesz? Szakítanak a cégeink, ha önök nem tartják be a feltételeket, amelyekben előzőleg megállapodtunk?

Egy perccel később gazdagabbak lettek egy információval:

- Az északi negyedben, vagyis itt, a környéken, nagy dugók vannak valami útépítés miatt. A vécéfülke-szállítók is araszolnak, fél óra múlva érnek csak ide.

Alessa a konyha nyitott ablaka alá lépett. Emma odabent sürgött-forgott, arcán kétségbeesés látszott.

- Nyugalom, Emma, már csak fél óra, és jön a felszabadító sereg!

Az egyik munkás kábeleket húzott fel a fák alsó ágaira, kettőslétrán állt:

- Kisasszony, feldobná nekem azt a piros lampiont?

- Máris – de persze nem dobta, csak emelte. A fiatalember átvette és rámosolygott:

- Nem tudja, ki lesz a menyasszony?

- Miért szeretné tudni?

- Hát csak megnézem magamnak, mielőtt még talpig hófehérbe öltözik. Hogy tudjam, milyen utcai ruhában. Lehetetlent kérek?

- Ugyan! Minden kívánsága ilyen gyorsan teljesüljön – mondta, majd ujjai közé csippentette szoknyája szélét, felemelte és pukedlizett.

- Maga az..? – a munkás kis híján leesett a létráról. Néhány társa tanúja volt a jelenetnek, és jót nevettek:

- Na, te aztán kifogtad!

- Máskor előbb tudd meg, kivel akarod magadat kiszolgáltatni…

- A menyasszony adta fel a lampiont, de ciki!

Ám Alessa számára nem volt ebben semmi „ciki”, mosolyogva ment tovább. A bejárati ajtóhoz közeledve észrevette önmaga tükörképét. Megtorpant, bár nem nagyon szerette nézni saját magát, tisztában volt azzal, hogy a teste nem tökéletes, hogy van néhány olyasmi, amitől szívesen megszabadult volna. Például az a fölösleges hat-nyolc kiló. Meg az, hogy olyan nagydarab, és a lába sem kicsi, éppenséggel. Nem könnyű rá cipőt találni.

Arra a félelmére most nem gondolt, ami pedig dolgozott benne már hetek óta, mióta Alex megkérte a kezét. Nem mert róla beszélni a férfinak, és fölösleges is lett volna, hiszen tudta, miképpen reagálna. De a kérdés ott volt benne, dolgozott, egy kicsit bántotta is a lelkét: mit fog szólni Alex családja? Sejtette, hogy nem örülnek majd. De mindenki kapott meghívót, kivéve Danielt, Alex fiát. Róla azt sem tudni, hol van most egyáltalán.

Alessa még egy pillanatig nézte magát, de a tűnődésből kizökkentette a telefon zenélő hangja. Csak rápillantott a képernyőre, és rögtön jobb lett a kedve:

- Szia, Alex! Hol vagy?

- Egy taxiban, tágabb értelemben pedig egy dugóban ülök, negyedórányira a háztól.

- Sebaj, még jut idő az átöltözésre. Itt rendben mennek a dolgok.

- A vendégek?

- Még senki. Szerencsére, mert az előkészületek egy kicsit elcsúsztak. De nemsokára minden oké lesz. Legalábbis megígérte a… tudod, ki!

- Tudom, ki. Nemsokára ott leszek, drágám.

- Nagyon várlak, szívem.

Annyi melegség volt Alex hangjában, hogy ettől a lány plusz energiákat kapott. Hát istenem, ez tényleg lehetséges..? Miközben a fák alatt ment, még farmernadrágban, szandálban, és egy ma már eléggé divatjamúlt blúzban, arra gondolt: fél évvel ezelőtt ezt nem is sejtette volna. Ha valaki a télen azt mondja neki, hogy a következő tavasz végén, nyár elején „nászhoz” készülődik majd egy férfival, hát bizony alaposan kineveti az illetőt.

„Ne nevess korán”, jutott eszébe a gyermekkorából egy társasjáték címe. Bizony, sem örülni, sem bánkódni nem szabad túl korán. Vagyis a dolgok bármikor megváltozhatnak, jóról rosszra, és fordítva is. Alessa egy fának támaszkodott, és nem tudta elhessegetni az emlékeit, amelyek most valósággal rárohantak…

…Reménytelennek látszott az őszi eső. És még csak nem is mondhatta senki, hogy váratlanul tört rá a városra. Napok óta jelezték az időjósok, előző este a tévéhíradók végén is figyelmeztettek rá. Mégis, amikor reggel zuhogni kezdett, mindenki szidta az eget. És volt is miért. Hamar megteltek az utcai lefolyók, itt-ott piszkos lé kavargott a csatornarácsok körül. Az ereszcsatornák szüntelenül doboltak, az autók nyomában hamar eltűnő szürke csíkok maradtak a nedves aszfalton. Valami azt sugallta a városlakóknak, hogy ez most napokig így lesz, az eső kitartóan fog esni.

Alessa a bolt bejáratánál állt. Ilyenkor ritkán jöttek vevők. Vagy ha mégis, hát csak úgy tesznek, mintha keresnének valamit, igazából csak arra játszanak, hogy majd továbbmennek, ha eláll az eső. Esernyős ember ilyenkor be nem teszi a lábát egy boltba, ő nem ázik, hát minek vesztegetné az idejét? De most mindenki tudta, hogy nem fog elállni. Alessa boltja a belvárosban az egyik téren állt. Férfi divatáru, ruhák, kiegészítők, fehérnemű, szinte minden, ami kell. Még a gazdasági válság előtt megengedhette magának, hogy tartson egy alkalmazottat, aki persze mindig egy fiatal lány volt. De már két éve el kellett bocsátani az utolsót, azóta valósággal otthonává, egyben börtönévé lett ez a bolt. Nyolc órát tölt itt naponta, legalább. Jó helyen van, és jól is megy, a válság ellenére. A tehetős férfiak szeretik a divatos dolgokat, és még mindig elég sokan vannak, akik öltönyben-nyakkendőben, szép ingben-cipőben gondolkodnak. Még mennek a mellények is. A legjobb az, ha egy férfi a feleségével vagy a kedvesével jön be. Ilyenkor Alessa tudja, hogy bár a nők sokkal visszafogottabban vásárolnak, azért ha ketten vannak együtt, a nő sem sajnálja a pénzt. Főleg nem a férfi pénzét. Minden feleség vagy kedves szereti a párját csinosnak, elegánsnak látni. És ezért hajlandók is fizetni, nem is keveset.

Naponta két ilyen párossal számolt Alessa, és ez általában be is jött. A belvárosban semmi sem olcsó, de ő igyekezett kedvező árakat kialakítani a beszállítókkal. Kedvelték Alessát, mert jó helyen volt a boltja, és mert tudták: rendszeres vásárlójuk. A válság őket is megtanította arra, hogy az ilyen kereskedőket becsülni kell. Alessa sohasem rendelt túl sokat, csak annyit, amennyit a következő hónapban el is tud adni, ezt viszont általában hibátlanul mérte fel. A beszállítók egy- vagy kéthónapos tartozási határidőkkel dolgoztak, és Alessának sikerült elérnie, hogy mindig mindenkit határidőre kifizetett. Hát szeretnek neki hozni ezt-azt, az ügynökeik is rendszeresen felkeresik, bemutatják a legújabb modelleket. Alessa tudta, hogy itt nem fogja halálra keresni magát, de ha rendesen hajt pár évig, és a nagykereskedelmi árak sem lesznek magasak, no, meg elég sok vevője lesz, akkor nem bukhat meg. És nem is bukott. Most, öt év után sínen volt anyagilag, szép tartalékkal rendelkezett, a forgótőkéje sem kicsi. Voltak már visszatérő, állandó vevői is.

Nos, az a férfi, aki ekkor beesett az ajtón, még sohasem járt nála. Azt, hogy „beesett az ajtón”, szó szerint kell érteni. Alessa ma is mosolyog egy jót, ha eszébe jut a jelenet.

Egy újabb szélroham söpört végig a főtéren, de szerencsére a városháza felfogta a szelet. A bolt bejárata árkádok alatt volt, igaz, most a szél éppen idevágta az esőt. Alessa éppen arra gondolt, bezár, és kiteszi az „5 perc múlva jövök” táblát, amely az íratlan közmegegyezés szerint a Belvárosban legalább tíz perc várakozást jelent, a külvárosban olykor fél órát. De enny idő elég, hogy átszaladjon két házzal odább a pizzáshoz, aki két szeletet becsomagol neki. Nem szokott elég lenni, mert hát „nagy testnek sok üzemanyag kell”, ahogyan mondogatta, de estig ellesz vele.

Ám erre nem került sor. Ugyan Alessa már visszament a pulthoz a tábláért, amikor valami zajt hallott. Egyszerre nyílott a bolt üvegajtaja, meg valami nagy huppanást, robajt is hallott a lány. Amikor megfordult, már ott volt arcán a kötelező mosoly, amivel akár egy betérő vevőt, akár valamilyen ismerős környékbeli kereskedőt, kollégát üdvözölhet – de ez a mosoly rögtön le is fagyott az ajkáról.

A belépő férfi alighanem megbotlott a küszöbben, mert kicsapva az ajtót végigterült a padlón. Nem volt már fiatal, de öreg sem, ötvenesnek látszott. Kicsit magasabb a homloka, kezd eltűnni onnan a haja. És nem volt éppen filigrán termetű sem, talán azért esett el olyan zajjal. Alessában egy pillanatra meghűlt a vér. Hogy ebből mekkora per lesz! Ha eltört valamije, biztosan bepereli őt, talán mert magas a küszöb, vagy valami másért. Az effélék mindig kitalálnak valami jól hangzó ürügyet, kárt, ami állítólag érte őket, és amit a bírósággal is el lehet hitetni. Neki ugyan még nem volt ilyen esete, de a környékbeliek, főleg a főtéren, több hasonlót is elmeséltek már Alessának. Ha pedig ez a beeső éppenséggel akkora sérülést szenved, hogy emiatt pár hétre a munkából is kiesik, még azt is fizetheti, amíg a kórház után otthon fekszik tehetetlenül… No, és ügyvédek, perköltség, rengeteg kellemetlenség… Ilyen eseteket, mint afféle kereskedői rém-sztorikat meséltek a főtéren gyakorta. Csak annyi bizonyos, hogy egyik eset sem végződött jól a bolt tulajdonosa számára.

De míg ezek a gondolatok végigszáguldottak az agyában, az ösztöne már vitte is az ajtó felé, hogy segítsen. Mielőtt a férfi végleg elterült, Alessa már ott is volt. Igaz, nem akadályozhatta meg az esést, ám szinte meg nem történtté akarta tenni azzal, hogy rögtön elkapta a férfi egyik karját és emelte.

Meglepődött, mert alig érzett ellenállást. Kiderült, hogy a férfi is azonnal fel akart állni. Talán nem akart leégni egy nő előtt? Vagy Alessára ügyet sem vetve igyekezett minél előbb kikeveredni a kínos helyzetből? Ez látszott valószínűnek, mert a férfi már majdnem lábra állt, amikor egészen közelről nézhettek egymásra. Alessa arcán látszott az elszánás, hogy felemeli, és készült az erőkifejtésre. Ám a férfi ekkor már ügyesen maga alá húzta az egyik lábát, tolta magát fel, és a másik láb segített. Egyszer csak már két lábon állt – és egymásra meredtek. Alessában ott volt az aggódás, a félelem, a férfiben meg az, hogy talán őt most kinevetik, amiért elesett…

Amikor már így álltak egymás mellett, hirtelen mindketten megértették a másik félelmét.

- Nem esett baja, uram?

- Ugye, nem nevet ki, hogy így elterültem?

- Ugyan már! Attól féltem, hogy összetöri magát!

- Mint látja, megúsztam.

- Biztos, hogy nem fáj semmije? Ne hívjak orvost? – Alessa végig önmaga ellen beszélt. Hiszen ha a férfi olyan típusú ember, aki vadászik a kártérítésekre, vagy ha eddig nem is tett ilyent, de most, hallván az esésről meg az orvosról, kapcsol, és visszarogy jajgatva, orvost és mentőt hivat, aztán egy jó ügyvéddel elveszik Alessa egész éves jövedelmét…

A férfi figyelmesen nézte őt. Egyforma magasak voltak, egyforma teltek, egyik sem az a nádszál termet. Alessa látta, hogy a férfi arca rokonszenves, markáns. Az a néhány nevetőránc a szeme körül még jellegzetesebbé teszi. Barna haj, barna szem! Megnyerő tekintet. Alessa félelme kicsit oldódott – egy ilyen tekintet tulajdonosa nem akarhat neki rosszat, ez az ember nem fog pert akasztani a nyakába. Már nem tudta levenni róla a tekintetét.

A férfi is ugyanúgy volt ezzel. Valahogy megszűnt a világ, csak a lányt nézte, látta. Alessa kedves arcát, még tétova, bizonytalan mosolyát. Meg azt a kékesszürke szempárt, ami elég különlegessé tette az arcát. A világos haját, de azt is, hogy a lány alig sminkelte magát. Így volt természetes. Nem szép, de volt benne valami, ami miatt a férfi szeme rajtaragadt.

Mindez persze csak másodpercekig tartott. Alessa még erősen markolta a férfi karját – most zavartan engedte el. Az idegen leporolta ruháját:

- Bocsánat, hogy ilyen galibát okoztam.

- Ugyan! Annak örülök, hogy nem esett baja. De mi történt?

- Elbámészkodtam. A szomszéd kirakatban láttam valamit, közben az eső az arcomba csapott, gondoltam benézek ide, megvárom, míg eláll… Mit is árul?

- Jó helyre tévedt – mosolygott ismét a lány – Ez éppen a férfiak boltja. Minden, amit egy férfi magára ölthet, itt megtalálható. Ingek, fehérnemű, zokni, nyakkendő, nadrágok, zakók, öltönyök, dzsekik, kalapok, sálak, kesztyűk… amit csak akar!

A vendég körülnézett. Egy pillanatig habozott:

- De tényleg nem ijesztettem meg azzal, hogy… beestem a boltjába?

- Nem ijesztett meg, és örülök, hogy nem esett baja.

Az idegen ekkor feltartotta az egyik ujját, megnézte közelről, majd egyszerűen… bekapta a szájába. Megnyalta, kivette és elmagyarázta:

- Lehorzsoltam, azt hiszem. De ennyi terápia elég is.

- Ha akarja, bekötözöm. Van elsősegély dobozom, kötszerrel.

- Csábító ajánlat. De inkább beszéljünk a választékról… – körülnézett. Alessa értette a szándékot, nem akarta kihasználni, hát elébe ment:

- Ha csak azért akar most vásárolni valami apróságot, hogy túltegyük magunkat az esésen… Szóval, nem kötelező.

- Nem csak azért. Jó idebent – így a férfi, és merőn nézte a lányt. Aki még úgy tett, mintha nem venné a lapot:

- Hát persze, hogy jó, hiszen odakint esik, és fúj a szél. Itt legalább fedél van a feje fölött.

A férfi mosolygott és már nem vette le a szemét a nőről:

- Azért, mert idebent valahogy jó. És szerintem akkor is ilyen itt a hangulat... az érzés… amikor odakünn hétágra süt a nap.

Erre Alessa már csak a fejét rázta, de közben mosolygott. Mint egy anya, aki füllentésen kapja rajta a gyermekét.

- Úgy tűnik, kedves uram, hogy már nem a beeséséről beszélünk.

- Miféle beesésről? – meresztett nagy szemeket, de közben mosolygott. Erre már Alessa is elnevette magát:

- Maga nagy kópé!

- Nem is tudom, utoljára mikor mondtak nekem ilyent. Száz éve, vagy van annak már százötven éve is..? – nevetett a férfi. Ha ezzel a korára célzott, hát Alessa nem csatlakozott. Sőt, ellene szólt:

- Nem látok sehol egy százötven éves embert. Csak magát.

- A kópét? – a férfi még egy pillanatig nézte a lányt. Beállt egy kis csönd, amely máskor, mással zavaró, kínos lett volna. De itt erről szó sem volt, sőt. A lány maga sem tudta, miért, de hirtelen azt szerette volna, ha a férfi nem megy el, ha még itt marad egy kicsit. Alessa számára megszűnt a kinti világ, hiába nyomta az erős szél a kirakatüveget, próbálkozott befújni az ajtó alatt. Egyáltalán semmi sem számított, ami odakünn volt. Csak itt ők ketten és az a láthatatlan valami, ami kezdett formálódni közöttük. Közben Alessa tudat alatt még mindig attól félt, hogy a férfi elköszön, kilép az ajtón és eltűnik. Soha többé nem fogja látni ebben a nagy városban?

Az idegen végre elfordult, és tett néhány lépést a boltban. Látszott a mozdulatain: keres valamit, amit megvehetne. Alessa tudta, hogy nem kínálhat most neki öltönyt – egy férfi különben sem szokott belépni egy boltba határozatlanul, és aztán egy öltönnyel távozni. A férfi, az egy másik világ, „náluk” minden másképpen működik és történik. Hát inkább a sálak és kalapok felé vezette az urat.

- Soha életemben nem viseltem kalapot – mondta megnyugtató, mély hangon, és Alessa furcsa rezgéseket érzett magában. Mintha az ismeretlen hangja váltotta volna ki belőle ezt a reakciót. – de egy szép sálra mindig szükség lehet.

Mutatott neki vagy tucatnyit. Közben egyszer egymáshoz ért a kezük. Olyan volt ez, mint egy villamos érintés. Vagy mint amikor gyermekkorában valami forróhoz értette a kezét – igaz, akkor elsírta magát, talán hangosan bömbölt, hogy figyelmeztesse szüleit az őt ért méltánytalanságra, sőt merényletre – de most csak belül regisztrálta a tudata, hogy jó lesz vigyázni az érintésekkel. Valami azt súgta neki, már akkor, hogy ebből ismeretség lesz, netán barátság, esetleg valami több..?

Pedig a férfi nem volt csinos, nem volt jóképű, vagy amit más nők így szoktak nevezni: sármos. Alessának nem volt barátnője, akivel a férfiakról beszélgetett volna. Hetente egyszer a főtéri eladólányok és boltosok összejöttek a Szentháromság-szobor melletti kávézóban, üdítőt, kávét, néhányan egy pohár sört ittak. Ott beszélték meg a hetet, ugratták egymást, kibeszélték a távollévőket. Alessa jól érezte magát közöttük, hiszen majdnem minden, amiről szót ejtettek, az ő problémája vagy öröme is volt. Nos, ott esett szó férfiakról, majdnem minden héten meséltek valamit, persze főleg ezek a csitrik, tizennyolc, maximum húsz évesek, hogy kivel ismerkedtek meg, és hogy abból aztán végül is mi lett – a legtöbbször csak egy futó kaland. A történetek mind úgy kezdődtek, hogy „bejött a boltba egy férfi…” Legfeljebb a „férfi” szó helyett az idősebb nők „pasast” vagy „pasit” mondtak, a fiatal lányok meg „fiút” vagy „srácot”. És innentől aztán mondhatni lineárisan, vagyis mindig ugyanabba az irányba folytatódtak a sztorik.

Alessa sohasem mesélt semmit, élvezte, hogy elbújhat a tömegben. Nem kell megszólalnia, és nem lesik az arcát: na, hogyan is volt az utolsó fiújával..? Tisztában volt vele, hogy egyfelől szeretne beleolvadni a többiek közé, ne tűnjön ki semmivel, de ez általában kimerült abban, hogy ott ült közöttük, iszogatta a kávéját, és nem szólt, csak figyelt. Persze nagynéha valamelyik lány rácsapott: „Alessa, veled mi van? Neked soha nem esik be egy jó pasi a boltodba?”

Hát most beesett, futott át a fején. Nézte a férfit. Volt benne valami meghatározhatatlan, ami vonzotta a lányt, de nem tudta, hogy mi az. Csak érezte a vonzást. És furcsa módon ennek a vonzásnak volt egy másik rétege is: Alessa ösztönösen érezte, hogy ő is tetszik a férfinak. Nem tudta elképzelni sem, hogyan működik a dolog, de biztos volt benne. Ez izgalommal töltötte el, ugyanakkor kicsit bizonytalanná is tette. „Én egy nagydarab, nem szép nő vagyok, és már huszonnyolc éves. Az efféle pasasok a húszévesekre buknak!” – próbálta figyelmeztetni önmagát, kevés sikerrel. Hiszen érezte a vonzást. És a férfi vonzódását. Minden mozdulatuk erről árulkodott, bár mindegyik csak a másikra figyelt, önmagára nem.

A férfi végül kiválasztott egy barna sálat, álla elé emelte, és pajkosan megjegyezte:

- Ugye, illik hozzám? Megy a szemem színéhez?

- Erre csak azt mondhatom, amit már egyszer megjegyeztem: maga nagy kópé! – mosolygott Alessa. A férfi nézte a lányt, majd hirtelen elkomolyodott:

- Maga meg nagyon szép.

A mondat csörömpölve-rombolva zuhant be Alessa lelkébe. Egyszerre örült is neki, és érzett valamiféle kínos kényelmetlenséget:

- Ugyan! Ez... ez nagyon erős túlzás.

A férfi közben pénzt tett az asztalra, Alessa meg kis tasakba csúsztatta a sálat, csörrent a pénztárgép, a blokkot is a sál mellé tette. De közben szinte végig egymást nézték. Aztán a férfi bátorságra kapott:

- Lehet, hogy mások nem így látják magát. De nekem… szép. – fogta kis csomagját és búcsú nélkül kiment. Alessa ott maradt a pénztárgép mögött, bénultan. Tulajdonképpen örült, hogy ezt hallotta – soha életében nem mondtak még neki ilyen bókot, sőt, egyáltalán: bókot! Bánkódott, hogy a férfi elment. Hát ennyi volt, csak ennyi?

Nem sokáig búslakodott. Negyedóra sem telt el, és megcsörrent a bolti telefon. Odavánszorgott, felvette a kagylót. És a rossz hangulata, a fáradtsága, minden, ami nem volt kellemes, elmúlott egy pillanat alatt. Mert a férfi úgy folytatta, mint ahogyan itt a boltban abbahagyták:

- Mikor tart ebédszünetet..?

- Kisasszony, kisasszony!

Alessa magához tért, emlékei elröppentek. Még ott állt egy fához támaszkodva. Egy pincér kiáltott, azok közül, akiket a partiszerviz küldött, és aki már érkezéskor jelentkezett nála: van-e valamilyen különleges kívánság, elvárás…

- Igen?

- Kérem, jöjjön és nézze meg a próba-terítéket. A nagy asztal egyik sarkát megterítettük. Ha jóváhagyja, hogy így maradjon, akkor rárepülünk és végig mind a harminckilenc… illetve negyven terítéket feltesszük.

- Harminckilencen lesznek az esküvőszervezővel együtt, de legyen ott készenlétben egy negyvenedik is. És ha tényleg előkerül egy koldus, akkor… ugye, érti…

- Értem, asszonyom, ez egy nagyon régi és nagyon szép hagyomány. Mi is tanultunk róla a vendéglátó iskolában. Csak az a baj, hogy manapság már kevesen gyakorolják.

Közben odaértek az asztalhoz. Alessa igyekezett úgy tenni, mint aki ért is ahhoz, amit csinál, de közben érezte: a főpincér sejti, mennyire amatőr. Hát inkább felhagyott az alakoskodással:

- Nekem tetszik, de azt hiszem, maga a szakember. Ha így kell lennie, ha így szokták csinálni más lakodalmakon is…

- Hetente legalább négyszer rakjuk fel ez terítéket itt a városban és környékén, asszonyom.

- Akkor megbízom a szakértelmében.

A pincér könnyed meghajlással nyugtázta az elismerést és indult máris, utasítani társait. Amikor Alessa elment az asztaltól, a háta mögött hallotta a jellegzetes neszt: valaki sok tányért visz, és amikor leteszi az asztalra, alig hallhatóan megcsikordulnak az egymáshoz érő porcelánok...

…Akkor is ezt hallotta, bár nem éppen így. Mások kése csörrent, hozzá-hozzáérve a tányérokhoz, üvegpohár csendült finoman, diszkréten. Ez volt a város legjobb étterme, és végül is nem ebédelni, hanem vacsorázni jöttek. Alessa számára az ebédszünet, mióta egyedül volt a boltban, húsz percre rövidült, és a közeli bisztróban zajlott, sokszor úgy, hogy leülni sem volt ideje, csak a pultnál állva harapott valami szendvicset. Azért beszélték meg így a „beesővel”, hogy inkább vacsora legyen a meghívásból. Alessa feszengett, míg otthon öltözött, amikor közeledett az étteremhez, és amikor belépett az ajtón. Végig feszült volt. Ezt az étteremet – hitte – nem a hozzá hasonló „egyszerű” embereknek építették. Aztán odabent megnyugodott: kellemes hely volt, senki sem nézte ki őt, amitől eleinte tartott. Lehet, hogy ezt a partnerének köszönhette? Mert a férfi fesztelen volt, nyugodt, sőt derűs. És egy pillanatig sem titkolta: örül, hogy Alessával lehet. Ekkor derült ki a neve is. Az étterem előtt várta a lányt. Nem hozott malomkerék méretű virágcsokrot, mindössze egyetlen szál rózsát. No persze, vöröset. Amikor átadta, még ott a járdán – alkonyodott éppen és az égre mintha egy gigantikus, de játékos kéz húzott volna sokszínű festékfoltokat, elnagyoltan, de igen magabiztosan, a délelőtti esőfelhők nyomtalanul eltűntek már – megkérdezte:

- Tud „virágul”?

- Csak annyit, hogy tudjam, mit jelent a vörös rózsa – Alessa majdnem elpirult. Vagy csakugyan..? Érezte, hogy meleg lett az arca. A férfi rámosolygott. Azok a kedves nevetőráncok a szeme sarkában! És most vette észre, hogy finoman, nagyon diszkréten, alig észrevehetően őszül a halántéka. Még csak pár szál kezdett szürkülni, de a jelzés világos. Vajon hány éves lehet? – tolult fel a kérdés a lány agyában, aztán el is tűnt azonnal.

- Ha már meghívtam vacsorára, akkor ideje, hogy megtudja a nevemet – kicsit régimódian meghajolt, nagyon finoman, csak jelzésképpen bólintott Alessa felé, és miközben a lány kezet nyújtott, már mondta is: – Alex Dorsay – és rögtön hozzáétette: – „a”-val és ipszilonnal a végén. Valaha bizonyára igen előkelő nemesi családi lehettünk, mert akkor még franciásan D’Orsay-t írhattak az őseim, és persze úgy ejtették: „dorzééé” – elhúzta az „é”-t jó hosszúra, míg látta a lány arcán megjelenni a várt mosolyt.

- Alessa Willas – mutatkozott be a lány is, és gyorsan hozzátette: – Dupla „v”-vel, de nem hiszem, hogy ez a régi időkben bármiféle előkelőségre utalt volna…

Alex mosolygott és máris lecsapott:

- Alessa és Alex, nem gondolja, hogy nagyon összeillenek?

- A nevek igen – mondta a lány, kicsit óvatosan, de mosolyogva. A férfi is mosolygott, mégis, amit mondott, az nagyon komolynak tűnt:

- Rajtunk áll vagy bukik, hogy ez ránk is igaz legyen.

…Alessa kiment a park szélére. Már messziről látta, hogy megérkeztek a „budik”, ahogy valaki a közelben megjegyezte. Ügyesen rakták le a darus teherkocsiról. Az esküvőszervező nem mulasztotta el megdorgálni a sofőrt a késésért, persze Alessa füle hallatára.

A parkban folytatódott a nyüzsgés. A lampionokat már mind elhelyezték, a zenekar persze még nem érkezett meg, korai lett volna, de a helyét már előkészítették. A pódiumot előre legyártott és ideszállított kisebb „katedrákból” helyezték egymás mellé, aztán egy nagy, fűzöld szőnyeggel fedték le. Valaki már mikrofonpróbákat tartott. „Egy kettő, három, négy…” Több autó üresen elment, gázolajszagot hagyva maga után.

Lassan ideje lesz öltözni, jutott eszébe. Már Alexnek is itt kéne lennie! Talán véget ért a dugó…

A nő lassan ment a ház felé. A ház, amely olyan emlékezetessé vált számára… mikor is? Alig két hónapja, igen, tegnap volt két hónapja, hogy megismerkedtek. Amikor Alex beesett a boltba, és amikor este vacsorázni hívta őt.

…Nagyon jó volt a vacsora, bár Alessa gondban lett volna, ha valaki már másnap megkérdi: mit is evett? Az egész zsongító volt. Érezte, hogy a férfi hatása alá került, de ez nem adott okot a félelemre. Mert egy addig soha nem működött, teljesen ismeretlen ösztöne azt súgta, hogy ő is ugyanígy hatott a férfira. Ez a tudat kábítóbb volt, mint az a kis pohárka bor, amit megivott. Alex sem ivott többet.

Órák hosszat beszéltek, és a lány mindinkább úgy érezte: mintha mindig is ismerte volna Alexet. Nála minden olyan egyszerű volt és természetes – ennél jobb jelzőket Alessa nem talált arra, milyen a férfi, és milyen vele lenni. Alex kicsit gunyorosan nézte a világot, de ebbe önmagát is beleértette és belehelyezte. Éppen úgy kinevette saját magát, mint sok más embert, jelenséget, folyamatot. Ugyanakkor nem haragudott senkire és semmire. Politikával nem foglalkozott, más kellemetlenségeket meg derűs magaslatról szemlélt, mintha azok nem érnének fel hozzá. Alessa eleinte csak annyit érzékelt, hogy Alex pontosan azt mondja ki számos dologban, amit ő is gondolt, bár kimondani nem mert. Vagy nem volt kinek..? Most utólag csodálkozott is, hogy ő is így látja a világot, de mindig hallgatott.

A vacsora második részében neki is megjött a hangja, felbátorodott. Nem akarta provokálni a férfit, inkább meg-megpendített egyre újabb témákat, és kíváncsian várta, hogyan reagál. Igazából a végén már nem is csodálkozott, hogy Alex majdnem mindig úgy reagált, azt mondta, amit Alessa is mondott volna.

Finomakat ettek, közben az a bizonyos vörös rózsa ott hevert az asztalon, keresztben, a két teríték között. Alessa tekintete néha rátévedt, egyszer meg is simította a selyem szirmokat. Alex látta a mozdulatot, de nem kommentálta. Ám váratlanul azt mondta:

- Én annyit tudok magáról, hogy egy férfidivatáru-boltban dolgozik.

- Az enyém a bolt – tette hozzá a lány rögtön, nem kijavítva, de azért érezhető büszkeséggel. A két tekintet összekapcsolódott, amikor folytatta: – Mélyről jövök. A szüleim hamar meghaltak, a gyámügy egy alapítványból fizette a nevelésemet, így persze nem jutottam egyetemre. Az a bolt a mindenem… eddig.

Alex úgy érezhette, akkor most rajta a sor, neki is kellett szólnia önmagáról. Hát tovább nézve a lány szemébe, már mondta is:

- Nálam minden fordítva volt. Régi és tehetős család, jó szülők. És az, hogy egyetemre mentem, olyan természetes volt, mint az, hogy kedd után szerda jön. Azóta az anyámat és az apámat már elvitték különféle betegségek, de jó szakmát adtak a kezembe. Befektetési tanácsadó lettem és sokat kerestem. Megmaradt az egykori szép villájuk az ősfák között. Volt családom, de elváltunk, van két felnőtt gyerekem, egy fiú és egy lány. Nem baj, hogy ötvennégy éves vagyok? Illetve leszek a jövő héten – tette hozzá tétova mosollyal.

Alessa értette, jól értette a férfi bizonytalanságát. Ötvennégy éves! „Az apám lehetne”, futott át a fején. De őszinteségért őszinteséget, vélte, és kereken kimondta:

- Két hónapja töltöttem be a huszonnyolcat. De én egy nagydarab nő vagyok, az ilyenre mondják durvábban, hogy „tenyeres-talpas”, látszik, hogy parasztok voltak az őseim. Magas, testes, nagylábú, és bár az arcom valamivel jobb, azért ez sem egy babaarc, lássuk be. A legtöbb férfi nem ilyen nőről álmodik.

- Akkor én nem vagyok átlagos… – jegyezte meg Alex könnyedén, magától értetődően, természetesen, és közben a lányra mosolygott. – Lehet, feledékeny vagyok, és ma már egyszer mondtam magának, hogy szép..?

Bár valami ellenkezett benne, azért Alessa beleborzongott a szóba. Már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, hogy leintse a férfit, amikor az közelebb hajolt az asztal fölött. Még mindig a lány szemébe nézve mondta ki, nagyon határozottan:

- Tudom, Alessa, hogy nem maga a legszebb nő ebben a városban. Azt is tudom, hogy mások esetlennek látják, és hogy maga sincs túl jó véleménnyel önmagáról. De én megláttam valamit magában, akkor délben. És most, mióta beszélgetünk, egyre mélyebben járok a lelkében, egyre biztosabb vagyok benne, hogy maga az, akit keresek.

Alessa egy pillanatig nem tudott mozdulni. Bénítóan hatott rá a szöveg. Kik beszélnek így – egy olyan külsejű nővel, mint ő? Leánykereskedők, dzsigolók, csábítók? Hozományvadászok? Mosolygott, hátradőlt és halkan annyit mondott:

- Köszönöm. Ez... ez jót tesz az önbecsülésemnek – majd hangot és stílust váltva, tréfásan megfenyegette az ujjával: – Vallja be, hogy csak a boltomra pályázik! Mindenáron szeretné megszerezni azt a harmincöt négyzetmétert a Főtér legjobb helyén!

- Harmincöt? – vette a lapot a férfi mosolyogva – Akkor több is, mint gondoltam! Ha ezt tudom, két szál rózsát hozok..! Kár, hogy így átlátott rajtam, kedves Alessa!

Viccelődött persze ő is. Ám a mondat végén az a „kedves Alessa”’ már úgy hangzott, hogy a lány jólesően beleborzongott. A nevét még soha senki nem ejtette ki így. Benne volt az elismerés, a vágyakozás, talán a már-már éledő szerelem is.

...Az ősfák között besütött a nap. Ideje öltözni, gondolta Alessa, és már ment is a villa felé. Valahogy könnyűnek érezte magát, a lépteit. Most még a testét is. Igaz, mióta megismerte Alexet, azaz a két hónap alatt sikerült leadnia hat kilót, de senki sem tudhatta, mennyi önfegyelmébe és küzdelmébe került a dolog. Mindenesetre elégedett volt magával.

Emma asszony várta a bejáratnál:

- Feltakarítottam a mosdót, asszonyom. Ha azért jött, hogy használja, már nyugodtan bemehet.

- Nem azért jöttem, de köszönöm, Emma. Amúgy minden rendben van?

- Igyekszem nagyobb veszteségek nélkül átélni ezt a tatárjárást, asszonyom.

Ezen Alessa jót mulatott magában, ám mielőtt az alacsony, kövérkés, feketehajú házvezetőnőnek válaszolhatott volna, csicsergő hangok szólaltak meg a nyitott ajtó felől:

- Szia, Alessa!

- Megjöttünk, nagylány!

Nem kellett hátrafordulnia, hogy tudja, kik érkeztek. Edna és Lina! Nekik is a főtéren van a boltjuk és afféle majdnem-barátnői Alessának. Edna huszonöt éves, szőke, sovány, mert örökké fogyózik, de eléggé okos ahhoz, hogy elvezessen egy jókora női fehérneműboltot, állítólag a legjobbat a városban. Néha gyerekesen viselkedik, főleg mióta elváltak a férjével, de Alessa időközben átlátott rajta. Tudja, hogy ez csak egy manír, mert Edna fél az öregségtől, nem adja fel soha, hogy találjon magának egy igazi – mint szokta mondani: „nekivaló” – pasit. Ám még sohasem sikerült kihúzni belőle, hogy az illető hímnemű homo sapiens milyen külső és belső paraméterekkel kell rendelkezzen, hogy elnyerje Edna asszony magas tetszését.

Lina már harminc, de még nem volt férjnél, viszont gyakorta „beleszeret” különféle link alakokba, akik jól kihasználják, aztán egy nap búcsú nélkül felszívódnak. Bár ebben a városban laknak, olyan ügyesen veszik nyomuk, hogy Lina többé nem találja meg őket. Vagy lehet, nem is igazán keresi..? Hát minek is keresné? – gondolkozott el ezen Alessa már többször is. Ha őt elhagyja valaki, ráadásul ilyen aljas módon, búcsú nélkül, akkor egyfelől soha többé nem keresné az illetőt, mert hát minek is – másfelől elgondolkozna azon: ha már többedszer történik ugyanez, hátha benne van a hiba? Lina láthatóan nem töpreng ezen, keresi, kutatja a következő pasit, hagyja, hogy összeköltözzön vele a szintén a Főtéren lévő és tényleg drága és szép lakásába – aztán a dolog tart, amíg tart. Most nála éppen nem tart, hát ő is facér. Lina különben eredetileg Karolina, de ezt utálja. Alacsonyabb Ednánál, kicsit testesebb is, de nem kövér. Ő legalábbis ezt állítja. Szeretne férjhez menni, „a nyakamon a harminc, gyerekek, ennek már fele sem tréfa!” – szokta mondani, ha munka után néha beülnek valamelyik ismerős cukrászdába, vagy pizzériába a mellékutcákon. Lina haja minden héten más színű, és önmagát is ilyen sokszínű egyéniségnek tartja. De ez csak a képzelet játéka. Lina egyszerű lélek.

- Szia, te boldog menyasszony! Jöttünk megszépíteni téged.

Lina elkapta a barátnője karját:

- De látom, már így is ragyogsz. Tényleg boldog vagy?

Emma asszony eltűnt a konyha irányában. Lina viháncolt, mintha tizennégy lenne és roppant vidáman sikongatott, okkal és ok nélkül. Mint aki ivott már valamit, pedig nem. Csak hát eddig nem tudták, hogy Linát minden esküvő valósággal eufórikus állapotba hozza. Erről álmodott önmaga számára is, már régen. Ilyenkor beleképzelte magát a menyasszony helyébe, és voltak pillanatai, amikor szinte el is hitte, hogy ez az ő esküvője. Most hát majdnem olyan boldogan repesett, mint maga az igazi menyasszony.

- Hát persze, hogy boldog vagyok – és Alessa tényleg ragyogott. Edna arcán ugyan látszott némi szomorkás-cinikus félmosoly, nyilván arra gondolt, hogy annakidején az esküvőjén ő is ilyen boldog volt, aztán, lám, válás lett a vége, manapság minden második házasság így végződik, hát istenem, ilyen időket élünk…

Bementek a nappaliba. Egy állványon ott lógott Alessa ruhája. A „fehér csoda”, mint Edna száján kirepült a legtalálóbb elnevezés. Valósággal világított a szoba közepén, minden tekintetet magára vonzott. A két nő rögtön elfelejtett csapot-papot, és rohant megszemlélni a nevezetes ruhadarabot:

- Istenem, de szép!

- Nagyon irigyellek, Alessa.

- Meseszép darab, és milyen jól áll majd rajtad!

- Még jó, hogy egyforma magasak vagytok.

Alessa csak mosolygott, mit is mondhatott volna erre? Persze, járhatott volna rosszabbul is, ha mondjuk Alex fél fejjel alacsonyabb nála. A legtöbb férfi a városban kisebb, mint ő. De mit számít a többi, ők csak statisztika, az egyetlen és legfontosabb természetesen Alex!

…Az is olyan természetes volt, ahogyan Alex előbb lassan becsordogált Alessa életébe, aztán szépen telítette, majd végül teljesen kitöltötte. Nem volt ebben semmi erőszakoskodás, semmi túlzás vagy mohóság. Egyszerűen olyan volt ez, mint amikor két erdei patakocska, amikor még egészen kicsi, alig látható erek csupán, találkoznak valahol és összefolynak, majd attól kezdve együtt haladnak és válnak egyre szélesebbé, mélyebbé, hogy patak-létük következő szakaszában már kisebb folyóvá dagadjanak, érjenek.

Alexnek gyakran kellett elutaznia – most olyan ügyfélkörrel dolgozott, akik az Unió több államában laktak, néha repülővel ment, máskor expresszvonatokkal. Ilyenkor napokig nem volt a városban. Máskor meg ott volt nap mint nap, este eljött záráskor a boltba, megvárta, míg Alessa áramtalanított, lehúzta a rolót, beállította az elektronikus zár kódját. Aztán mentek kávézni, beszélgetni, sétálni. Olykor csókolóztak is, de többre még egyikük sem szánta el magát. Alessa sejtette: nem csak benne, de Alexben is élnek bizonyos félelmek. Jólesett most még ebben a szakaszban maradni, ami már erősödő szerelem ugyan, de még nem ment el túl messzire. Közben azért mindketten érezték, hogy a vágyaik nemsokára elragadják őket. Aztán ez is bekövetkezett.

Már majdnem egy hónapja ismerték egymást, amikor egyik esti kávézásuk végén Alex, kicsit bátortalanul, megkérdezte:

- Nem jönnél el megnézni azt a házat, ahol születtem?

- És ahol most is laksz? – folytatta a kérdést Alessa és nevetett. Egyfelől hogy leplezze idegességét, szorongását. Másfelől meghatotta kicsit az a mód, ahogyan Alex felvezette a kérdést-kérést. Olyan volt, mint egy nagyra nőtt kamasz. Kicsit félénk, mint aki most először udvarol. És Alessában tényleg felmerült a kérdés: lehet, hogy Alex életében most először udvarol igazán? A feleségét az egyetemen ismerte meg, ott nem kellett sokat beszélnie, talán később se lehettek gondjai a nőkkel: csinos volt, jóvágású, jól kereső, amúgy sem szegény, hát bizonyára minden társaságban akadt legalább egy nő, aki szívesen volt vele, és lett is vele. Alessa így utólag már nem lehetett, és nem is volt féltékeny azokra a nőkre: voltak, elmúltak. Már nincsenek többé. Legalábbis ezt remélte, hiszen nem sokat tudott Alex Dorsay magánéletéről, annak utolsó hónapjairól.

- Ügyes beszéd – somolygott Alessa ott a kávézóban – Minden gaz csábító ezzel kezdi. Meghatják a leendő áldozatot: „nézd meg, hol jöttem a világra”, aztán amikor a leányzó majd’ elájul a boldogságtól, hogy őfelsége, a férfi megmutatta neki, csak neki, soha senki másnak, nem ám!... hogy hol született, a férfi felkapja és beviszi abba a házba.

- Majdnem stimmel – nevetett Alex – Talán csak annyi lehet a különbség, hogy a végén nem foglak felkapni és bevinni. Remélem, bejössz a saját lábadon is!

Bár nem említették, azért mindketten tudták, miről van szó. Véget ért kapcsolatuk első szakasza, amit ismerkedésnek lehetne nevezni, bár az ő esetükben ez annál jóval több volt. De most már feljebb kell lépniök. Mindketten vágytak rá, és féltek is tőle. Alex biztosan tudta, Alessa csak sejtette, hogy a szex bizony kemény csapda-helyzetet is okozhat. Az ágyban olyan dolgok derülhetnek ki az emberekről, amiket társasági érintkezésben soha nem tapasztalhatunk meg. Jók is, rosszak is, de legfőképpen rosszak.

Ugyanakkor azt is tudták, hogy nem várhatnak tovább. Éppen azért, mert már nem kétséges, hogy szeretik egymást, annak ellenére, hogy ezt a szót még egyikük sem mondta ki. Hát eljött az idő, dobolt ereikben a vér.

És pénteken este Alex a kocsijával parkolt le a bolt előtt, záráskor. Aztán a lány beszállt és mentek át a városon. Egy ideig egyikük sem szólt. Később Alex nyilván érezte, mennyi minden történik kedvese lelkében, hát csak annyit mondott:

- Ne görcsölj, szívem. Ígérem, minden szép és jó lesz.

Ezzel tényleg sikerült lelket öntenie Alessába. És amit Alex előre nem mondott meg, mert ezt bizonyára nem kellett beterveznie: minden olyan természetesen zajlott le, ahogyan a szél fúj vagy a nap süt. Nem kellett folyton arra gondolniok, nem a körül forgott az este. Mert amikor alkonyatkor megálltak az ősfák alatt, a villa előtt, Alessa számára az egész egy kicsit mesének tűnt. Olyan volt, mint amikor a szegény ember lánya megérkezett a király palotájába, és a királyfi maga szaladt eléje…

A „királyfi” azonban most nem szaladt eléje, mert már ott volt, kitárta előtte a kocsi ajtaját, egyik karjával magához ölelte, a másikkal széles mozdulattal mutatta a házat és a parkot, majd egyszerűen kijelentette:

- Örülök, hogy ideértél, kedves.

Ez több volt, mint egy „Isten hozott!”. „Örülök, hogy ideértél”: egyszerre volt biztatás, elégedettség, de ígéret is. Ez még nem a végső állomás, sugallta a férfi hangja, mozgása. Csak egy közbenső lépcsőfok, és utána „megyünk mi még magasabbra is..!”

Alessa elfogódottan nézett körül. Mindent szépnek talált, bár valahol a lelke mélyén tisztában volt azzal is: ő most különleges lelkiállapotban van, nem fog tisztán látni, ne is akarjon! Hát nem annyira a házra figyelt, inkább Alexre. A férfi említette Emmát, a házvezetőnőt, akinek erre az estére szabadidőt adott, ne legyen itthon. Ez is egyértelmű volt, de Alessának az tetszett, hogy a férfi nem is titkolta, mit akar, mire számít. Ugyanakkor nem nagyon beszélt róla, mert ezt nagyon is természetesnek tartotta.

Elő volt készítve egy kétszemélyes vacsora, gyertyával, virággal, ahogyan illik, és ahogyan az most mindkettejük lelkének is nagyon megfelelt. Kellemes és halk, romantikus zene szólt valahol a háttérben. A teraszon vacsoráztak és megnézték a csillagokat is: vörösboros pohárral a kezükben kifeküdtek egy-egy nyugágyra, nézték az eget. Alex elmesélte néhány gyermekkori élményét, amelyek a házhoz kapcsolódtak. Alessa, akár akarta, akár nem, kénytelen volt arra gondolni: míg az ő élete küzdelmes volt, árvaházban zajlott, és eléggé hányatottan folytatódott – ebben a házban, voltaképpen luxusban élt és nevelkedett Alex, szülei szemefénye. Volt olyan pillanata, mikor irigyelte is a férfit… Aztán belegondolt, hogy mindez jóval azelőtt játszódott le, hogy ő egyáltalán megszületett! Alessa az elmúlt évezred vége felé jött e világra, amikor a férfi már huszonhat éves, kész ember volt, túl az egyetemen. Éppen javában brókerkedett valami banknál vagy befektető cégnél, vagy már meg is nősült, élte világát, és nem is sejtette, hogy akkor, még az elmúlt évezredben, pontosan ezerkilencszáznyolcvannyolc tavaszán valahol felsírt egy szülészeten egy kislány – aki egyszer majd az ő párja lesz?

- Jó veled, Alessa.

- Minek is tagadnám, veled is jó, Alex – mosolygott a lány. A férfi felült a nyugágyon, letette az üres poharat, Alessa szemébe nézett és kijelentette:

- Beléd szerettem.

Alessa is felült, közelebb húzódott hozzá. Még nem akarta, hogy Alex lássa az arcát, amikor kimondja:

- Én is szeretlek.

Aztán még egy percig ültek így, egymással szemben, akkor a férfi felállt, felemelte magához a lányt is. Álltak a terasz korlátjánál, nézték azokat a rejtélyes fényeket, amelyek éjnek idején a nagyvárosok fölött villóznak, senki sem tudja, honnan erednek, mit jelentenek. Alex halkan beszélt:

- Azt hittem, nekem most már csak az egyéjszakás kalandok maradtak. No, legfeljebb rám akaszkodik egy fiatal szexbomba, aki majd jól megpumpol, elszedi a pénzem egy részét, elviteti magát nyaralni Mexikóba meg Bali szigetére, kér és kap egy luxuskocsit, aztán, amikor látja, hogy nincs tovább, akkor odébbáll egyik percről a másikra. De amikor beestem a boltodba azon az esős napon, és megláttalak, zavarba jöttem. Valami megszólalt bennem, nem tudtam, hogy micsoda, de éreztem, hogy fontos lehetsz, és leszel is nekem. Nem hittem volna akkor még magam sem, hogy ennyire fontos.

Aztán a férfi elhallgatott, és akkor szólalt meg Alessa. Nem nézett a férfira, hozzábújt és egyik kezével Alex derekát ölelte, szorosan. A várost nézte ő is, miközben beszélt:

- Aki így néz ki, mint én, annak nincs könnyű dolga. Mert hát eleve hol találsz férfit, aki megfelelne neked? Nem lehet alacsony, bármennyire kedves és szerethet is, ebből csak gondok adódnának az ő lelkében, meg az enyémben is. Tudod, milyen megalázó, hogy egy ilyen fizikai dolog, mint a testmagasság, már afféle selejtezőt jelent? Van egy feltétel, egy léc, amit át kell ugrania annak, aki velem akar járni. De ezt a feltétlelt nem én találtam ki, nem én tartom életben, mégis kénytelen vagyok alkalmazkodni hozzá. Hiszen hogyan is nézne ki, ha a párom egy fejjel alacsonyabb lenne nálam? Ha egy vézna, alacsony férfival mutatkoznék bárhol is? Mindig kinevetnének, konfliktusok lennének, nem is szólva az ő lelkiállapotáról – meddig bírná? Tehát nagy férfi kell nekem, de már itt korlátozva vagyok. El kell-e fogadnom egy férfit csak azért, mert kosárlabdás a mérete, de belül egészen másmilyen, mint amire nekem van szükségem? Arról nem is beszélve, hogy nem vagyok egy csinos nő. Valahogy túl sok van belőlem, és ezt kevesen szeretik. No és az arcom sem olyan csinos, hogy ellenállhatatlan legyek. Nem vagyok ostoba, sokat tudok a világról, de mert nem végeztem sok iskolát, biztosan nem tudnék egy jobb társaságban, értelmiségiek között filozófiai irányzatokról vitatkozni, vagy megtárgyalni velük egy erősen intellektuális film tartalmát, netán egy ugyanolyan regényről véleményt nyilvánítani… De ezért még nem tartom magamat kevesebbet érőnek másoknál. Csak a lehetőségeim szűkültek be. Közben elszaladtak az évek. Huszonnyolc vagyok, érted, Alex?

- Én meg ötvennégy, most azon vetélkedünk, ki öregebb? Figyelmeztetlek, ezen a pályán nincs esélyed, lesöpörlek onnan az én matuzsálemi korommal… – tréfált a férfi. De a lány, még mindig a várost nézve, így folytatta:

- Huszonnyolc év elég sok ahhoz, hogy már tudjam: az idő a legnagyobb kincsünk, minden perccel csak fogy, egyre kevesebb marad. Huszonnyolc azt sugallja, hogy hamarosan szülnöm kell, legalább egyszer, mert aztán késő lesz.

- Nincs ellenemre – jegyezte meg a férfi. Kis csönd lett, és akkor Alex folytatta: – Van egy ajánlatom: ezt beszéljük meg holnap reggel. Mert lehet, hogy még ma éjjel hívsz egy taxit, és csalódottan elrohansz. Lehet, hogy nekem megy el tőled a kedvem… – persze ezt úgy mondta, hogy maga sem hitte.

Ami ezután következett, az is ugyanolyan természetes volt, mint előtte is minden azon az estén. Alex határozott volt, de ez nála szelídséggel párosult. Mindketten eléggé felnőttek voltak ahhoz, hogy ne alakítsanak most semmilyen szerepet. Alessa nem játszotta meg a szűzlányt, nem is tiltakozott, nem keresett kibúvókat, hagyta, hogy a kérlelhetetlenül bekövetkező események sodorják őt magukkal. Jó volt neki így. Alex számára is ez volt a normális. Sokat látott férfi volt, talán ezért is tudta, hogyan kell megadni a módját az efféle dolgoknak. Gyöngéd volt. Nem is lehetett másmilyen, hiszen tényleg szerelmes volt Alessába. És Alessa is ezt érezte azon az éjszakán, végig, annak minden percében.