Melissa Moretti

TŰZ A SZÉLBEN

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-199-9

MOBI ISBN 978-963-453-211-8

TARTALOM

Megtaláltalak!

Az üzlet

Ginából Rosa

Veszélyben

Az utazás

Wara, Wara!

A kastély

Egyre közelebb

Szerelem

A jövő kezdetei

Mindenkinek van múltja

Váratlan csapás

A dolgok rendje

Megtaláltalak!

Edit kiment az erkélyre.

Kicsi volt az is, mint az egész bérelt lakás. De neki most elégnek bizonyult – egy ideig. Sejtette, hogy nem fog már sokáig itt lakni. Mostanában az is csak olyan ideiglenes, mint annyi minden más az életében. Aki sokat veszített, valami újra vágyik. Lehetőleg olyanra, ami nem is emlékeztet a régi dolgaira, a régi életére. És ez a lakás, meg ez a munka ebben a félig idegen városban pontosan ilyen volt.

Régi dolgok, régi élet… akkor minden más volt. Az asszony olykor nem is volt vele tisztában, hogy amit ő itt magában régmúltként emleget, alig fél éve történt. De Edit számára ez már nagyon régen volt, bár most is fájt. Nem múlt el nap és nem telt el óra, hogy eszébe ne jutottak volna azok ketten. Akik nélkül régen élni sem tudott volna, itt és most azonban egyedül volt, és tudta, ez most már nem fog változni. Így kell ezután élnie, bármennyire is fájdalmas lesz.

A kis ház, amelynek egyik felét bérelte, a város legszélén állt. A tulajdonos nem lakott itt, legalábbis most nem, állítólag valahol külföldön dolgozik. Egy ügynökségre bízta a házat azzal a megkötéssel, hogy csak a hátsó traktust adhatják bérbe: a földszinten egy kis konyha, az emeleten egy háló és fürdőszoba. A hálóból nyílt a csöppnyi erkély, amelyről Edit ilyenkor nappal messzire elláthatott.

A korlátra könyökölt, és várta a közeledő alkonyt. A város szélén áthaladt egy magasfeszültség-vezeték, ormótlan és csúnya oszlopai lépegető óriásokként terpeszkedtek a tájban. Valahol messze kukoricaföld hullámzott. Ha Edit csak arra nézett és nem akarta észrevenni a vezetéket, meg néhány kisebb üzemépületet a láthatár innenső szélén, akkor azt is hihette éppenséggel, hogy egy falusi tájat lát. A vidéket, amelyet nem nagyon ismert. De ahová mostani lelkiállapotában szívesen elment volna, hogy akár végleg ott telepedjen le. Néha este elalvás előtt is azon járt az esze, hogyan élhetne máshol, nem itt. Egy ideális helyről ábrándozott, amilyent azonban nem ismert. Edit volt már annyira érett, hogy tudja: ideális helyek nincsenek, ahogyan tökéletes emberek sem. Mindennek és mindenkinek van valami hibája. De talán éppen ez teszi őket érdekessé..? Az embereket és a helyeket egyaránt.

Most még idekötik az emlékek, meg a munkája. De talán már nem sokáig. A terv, amely kibontakozóban volt benne, amelyet nap mint nap tovább építgetett kicsiny gondolat- és ötlet-téglákból, egyre erősebb lábakon állt. Falak lettek belőle, erős, biztos oszlopok. Számíthatott rájuk.

A nap ráereszkedett a láthatár szélére, az árnyékok az imént még nagyon hosszúak voltak – mint ilyenkor, nyárvégi alkonyatban mindig – de aztán kezdtek eltünedezni. Beleolvadtak a földbe, részei lettek a sűrűsödő homálynak. Edit akkor pillantotta meg a tüzet.

Messze volt, szinte az ég alján. Szabad szemmel éppen, hogy látta csak a kicsiny, sárgásvörös fénypontot. Valakik járkálhattak körülötte, mert elképzelhetetlenül rövid időkre el-eltűnt, hogy aztán megint ragyogjon. Vajon kik gyújthatták? Pásztorok..? Az asszonynak kis késéssel jutott eszébe: pásztorok már nincsenek. Elmúltak azok az idők, amikor nagy, szabad térségeken hatalmas gulyák, nyájak, ménesek, kondák legelésztek. Ez itt Európa. Ez a huszonegyedik század, abban is benne járunk már tízegynéhány éve. Már nincs hely az állatoknak, kevés maradt az embereknek is.

Lehet, hogy néhány, a városból pár órára kiszabadult gyerek talált száraz ágakat, és most élvezik a szabadságot, amit éppen az jelképez, hogy tüzet gyújthattak? Hogy most egy kis ideig azt tehetik a felnőttek nélkül, sőt azok ellenére, amit akarnak? Ezt jelképezik a narancsvörös lángok? Edit persze felnőttként tudta már, amit tudott. „Vigyázzatok, gyerekek, a szél a kicsiny tűzből is hatalmasat csinálhat!” – sugallta, küldte a kósza gondolatot.

Az asszony állt még egy ideig az erkélyen, szeme még egyszer befogta a nagy térséget, ahol a sötétség szinte szemmel láthatóan nyerte el uralmát. A távolabbi mezők, fák, vezetékek kezdtek eltűnni, cseppfolyóssá lettek, körvonalaik elmosódtak. Az asszony belátta, ez már nem az a táj, amelynek kedvéért kiment az erkélyre. A tüzet sem látta már, eloltották, vagy kialudt, mert nem táplálták tovább? Eljött az éjszaka, és a homály bekergette őt a szoba biztonságos rejtekébe. Kattant az erkélyajtó zárja.

Éjszaka nem álmodott Michellel. Észrevette már korábban is, hogy ritkulnak a vele kapcsolatos álmai. És a kis Rosa sem jött elő éjszaka, már nem. Ennek tulajdonképpen örülnie kellett volna, hiszen a rémes álmok megnehezítették az életét. Nemcsak az éjszakáit, de a nappalait is. Most azonban, alighanem a múló idő rendezte így, kezdtek eltörlődni ezek a fájdalmas emlékek. Ha nagyon megerőltette magát Edit, még eszébe jutott ezer apróság. A Michellel töltött évek, a tervek, az utazások, az együttélés élményei, amelyek mára csak emlékké fakultak. No és Rosa arca, mosolya, vidám hadonászása is előtte volt még. Régebben elég volt becsukni a szemét, hogy lássa, sőt hallja a csecsemő vidám kacarászását, amikor csiklandozta…

De míg régebben úgy kellett elhessegetnie az emlékeket, mert fájtak, most már valahogy fásult lett a lelke. Az emlékek kezdtek törlődni, halványodni. És messze nem fájtak már annyira. De jól tudta: a tövisek ott vannak benne, a lelkében, mint az igaziak a bőr alatt, és a fájdalom bármikor fellángolhat újra, hogy tűzként égesse őt. Talán sohasem fog elmúlni?

Reggel gépiesen tette a dolgát. Ébredés. Fürdőszoba. Reggeli. Öltözés. Kicsi smink, csak a legszükségesebb, „hogy úgy nézzek ki, mint egy nő”. Pillantás a tükörbe. „Ez a nyúlánk, még mindig eléggé jó alakú, harminchárom éves nő vagyok én?”-kérdés néma feltevése a padlóig érő öltözőtükör előtt, aztán sarkon fordulás, indulás. A régi kocsija, amit még Michellel vettek négy évvel ezelőtt, ott állt a kis ház udvarán, régi fák alatt. Ajtókat bezárni, kocsiba beülni, irány a belváros.

Szándékosan menekült kissé a gépiességbe, jó volt ez most így. Csökkentette a nem odaillő, sőt zavaró gondolatok számát. Elterelte a figyelmét, és most éppen erre volt szüksége. Csak menjen a „verkli”, egyik nap jöjjön a másik után, majd elmúlik ez a hét, ez a hónap, meg a következők. Halványan remélte, eljön az az idő, amikor túl lesz a fájdalmon és mosolyogva körülnézhet a világban. És akkor talán a világ is látni fogja őt.

Valaha régebben egyszer egy évig lakott itt Edit, de akkor tizenhat éves volt, középiskolába járt. Apja rendőrtiszt volt, hol ide, hol oda helyezték, Edit anyja akkoriban halt meg, hát az apja maga kérte, hogy helyezzék el a városból, nem tud ott megmaradni. Innentől kezdve szinte két-háromévente vándoroltak át másik városba, de aztán az apja inkább a korai nyugdíjat választotta. Edit akkor már saját lábán állt. Az apja – akivel sohasem volt bensőséges a viszonya, inkább csak úgy éltek egymás mellett – a hegyvidékre költözött, egy nagy tó mellé, és attól kezdve egyetlen szenvedélyének, a horgászásnak élt. Még az sem rázta fel, hogy nagyapa lett. Nem jött el megnézni Rosát, és Michellel sem találkozott soha. Aztán történt, ami történt, és az apja most már a szokásos karácsonyi üdvözletet sem küldi. „Igazából azt sem tudom, él-e, hal-e..?” – mondta nemrégen Edit. Mióta egyedül volt, olykor hangosan szólt önmagához. Néha eszébe jutott, hogy a rendes, köznapi gondolkodás azt követelné meg: kerekedjen fel egyszer, vegyen ki egy hét szabadságot, utazzon el arra a tópartra és keresse meg az apját – de ettől valami mindig visszatartotta. Makacsság, dac. „Ha ő nem akar engem, és még az unokáját sem akarta látni, akkor nyilván velem sem akar találkozni. Nincs belőlem semmi haszna, hát nem keres”. És bár érezte, hogy ez talán egy kicsit igazságtalan, nem tudott másképpen gondolkodni. Tudta, képes lesz leélni a következő harminc vagy akár negyven évet is, és nem fogja megkeresni az apját.

A Belvárosban, akármilyen kicsi is ez a város, már gondok voltak a parkolással. Szerencsére a cégnek van saját parkolója. Edit harmadik hónapja került ide. Csak néhány embert ismert, azokat is a behajtási osztályról, ahol ő maga is dolgozott. Hirdetésre jött, bár csodálta, hogy ezekben a válság utáni időkben a munkaadók keresnek munkavállalókat, hirdetésben? Aztán amikor felvette a munkát, megértette. Csöppet sem kellemes a feladat, és nem is mindenki bírja idegileg. Edittel is megesett az elmúlt hónapokban, hogy a legszívesebben odavágta volna az egész holmit, az egyen-irattáskát a laptoppal, a város térképével, a GPS-es szolgálati mobillal együtt.

A gáz-cég székháza a Belváros egyik kevéssé forgalmas utcájában volt. Edit a földalatti garázs elé kanyarodott, bedugta céges azonosító kártyáját a résbe, a sorompó felemelkedett, és a szeme először semmit sem látott a lenti homályban, a kinti fény után. A földalatti garázsban minden betonból volt, rideg és hideg, még nyáron is. Edit beállt a helyére, lifttel felment a behajtásira. Mathir – a főnöke – a világ és annak minden lakója iránt abszolút közömbös, kövérkés, ötvenes férfi volt. Szemmel láthatóan rosszul viselte, hogy megrekedt ezen a poszton: osztályvezetőnek lenni egy vidéki város gázos cégénél ötvennégy évesen, nos, ebből aligha juthat már fel az országos vezérigazgató székébe, sőt, még itt is kevés az esély, hogy valaha helyi igazgató legyen! Mostanában az ilyen posztokra dinamikus negyveneseket, sőt olykor harmincasokat szeretnek kinevezni! Szóval Mathir úr nap mint nap rossz néven vette hivatali helyzetét, de legalább volt benne annyi jóindulat, hogy keserűségét nem a beosztottjain töltötte ki. Hiszen nem azok tehetnek róla, hogy így vágtatnak az évek, feljebbjutási lehetőség pedig alig van! És ha akad, akkor is valahogy mindig más léphet egyet előbbre, nem ő, Mathir.

- Huizen asszony? Egy pillanatra… – ott állt a folyosón, nézte a feléje lépegető nőt. Barna a haja, rövidre vágva viseli, elég jól áll neki. Az alakja sem rossz, harmincnak tűnik… talán annyi is? Mathir nem nézte meg Edit adatait. Csak annyit tudott róla, hogy asszony. Neki a munka számított, és most erről csak ennyit mondott: – Örülök, hogy viszonylag jól megy önnek ez a munka.

- A „viszonylag jól” nem azonos azzal, hogy „jól megy” – Edit mosolya csak egy pillanatig tartott, máris eltűnt, mintha soha nem lett volna. „Sokkal csinosabb lenne, ha többet mosolyogna”, suhant át a férfi agyán a kósza és semmihez sem kapcsolódó gondolat, de rögtön túllépett rajta, el is felejtette. Úgy igazán Mathir urat Edit sem érdekelte, ahogyan a vele egy városban élő ötvenháromezer másik ember sem.

- Ez igaz, asszonyom. De amit produkált az első hónapokban, az így is jobb, mint sok más munkatársunk eredménye. Persze, mindig lehet javítani az eredményességen… Különben pedig a harmadikon várja önt Estacad asszony, valami adminisztrációs üggyel.

Edit a lépcsőn szaladt fel. Estacad az egyik irodai dolgozó volt, kövér, meghatározhatatlan korú, és tulajdonképpen ő még azzal sem volt tisztában, hogy ez a nő milyen munkát végez a cégnél. Amikor belépett a szobájába, a nő elővett egy dossziét:

- Jó reggelt, üljön le, ön ugye Edit Huizen…

- Én vagyok. Valami baj van? – attól nem tartott, hogy most őt kirúgják. A főnöke éppen az előbb dicsérte meg a teljesítményét. Bár, mint tudjuk, az ugye lehetne jobb is…

- Semmi gond, csak amikor a kollégák magát ide felvették, én szabadságon voltam. Egy adatlapot nem töltöttek ki, méghozzá a statisztikait. Mostanában keményen ellenőriznek minket, mert különféle kedvezményeket kapunk, ha munkanélkülieket veszünk fel új munkatársként. Maga is az volt?

- Igen, öt hónapja.

- Előzőleg milyen munkakörben dolgozott? – a kövér nő máris jegyzetelt egy lapra.

- Az utolsó munkahelyem Afrikában volt.

- Afrikában? – a szó vége felívelt és nem esett le. Edit gyorsan folytatta:

- A férjem orvos volt, belgyógyász. Ott kapott munkát. Konkrétan Nyugat-Szaharában, egy városi kórházban. Én meg vele mentem, mint szakképzett ápolónő.

- Ápolónőként az itteni kórházban is dolgozhatna… – Estacad asszony ezt csak úgy, mintegy céltalanul jegyezte meg. Nyilván nem volt érdeke, hogy Edit itt hagyja a vállalatot, ezért úgy tett, mintha nem mondott volna semmit. Gyorsan folytatta a kérdezősködést, miközben a szemét fel sem emelte az adatlapról:

- A férje is itt él?

- A férjem meghalt. Maláriás lett Afrikában. Ott helyben nem tudták meggyógyítani, hazahoztuk, de akkor már késő volt.

- Akkor az ön családi állapota… özvegy? – a szó nehezen ment át az asszony torkán. Talán más nők is így voltak vele. Özvegy… Ez nem hangzik jól, mögötte mindig legalább egy halál lapul. Nemcsak az özvegynek kínos a dolog, és persze nagyon szomorú általában, de még másoknak is. Az özvegy szóval, írásban vagy beszédben, egy nem kért információt kaptak, és ez arra figyelmeztette úgy a nőket, mint a férfiakat, hogy bármikor az ő nevük mellé is odakerülhet ez a tragikus jelző.

- Igen – Edit nagyon vigyázott, hogy az arca mozdulatlan maradjon. Utálta, ha sajnálják, ennél jobban csak azt, ha részvétet nyilvánítanak a tulajdonképpen teljesen vadidegen emberek. Olyan volt ez neki, mintha belegyalogoltak volna azt életébe. A gyászába. És valóban ezt tették.

- Bocsánat, hogy ilyesmiket kérdezek. De hát a rubrikák kitöltésre várnak… – mondta amaz, sóhajtott és folytatta: – Be kell írnom azt is, hány gyermeke van.

- Csak egyetlen egy született, Rosa nevezetű lányom, egy évvel ezelőtt. Kell a pontos dátum is?

Görcsösen igyekezett, hogy el ne árulja a titkát. Mert már egy ideje motoszkált a fejében a Terv. Tudta, hogy még nem rendelt alá mindent, még nem jött meg az utolsó, végleges elszánás napja, órája. De már sok estéje elment azzal, hogy gondolatban felépítette a Tervet, és az utolsó két hétben már nap mint nap kutakodott az interneten is.

Estacad asszony valamit beleírt még az adatlapba, kérdezett egy lakcímet is, de az megvolt már, csak ellenőrizte, és végül igyekezett kedvesen mosolyogni:

- Hát ennyi volt, köszönöm. Jó munkát a cégünknél.

Edit is visszamosolygott, két hivatalos, élettelen és tulajdonképpen közömbös mosoly keresztezte egymást, aztán az asszony máris ment, megkönnyebbülten. Lassan ballagott vissza a lépcsőn, nem volt ott senki. Hát egy pillanatra a korláthoz támaszkodott, hűvöse átjött könnyű nyári ruháján, a bőrén, talán háborgó lelkét is lehűtötte. „Most is megúsztam”, gondolta. Hónapok óta görcsösen megtett mindent, hogy ne kelljen bevallania semmilyen hivatalos helyen, hogy a kislánya… nincs már.

Rosa meghalt, ő még Afrikában. Valami fertőzést kapott. Az apja, Michel, akkor még egészséges volt, és küzdött a hathónapos kislány életéért. De hiába. Rosa volt, és nincs. Talán Michel ezt is önmagának rótta fel? Sokat idegeskedett akkoriban. A lelke sérült Rosa halálával, ahogyan Edité is.

De most Edit csak azt akarta, senki se tudjon itt, ebben az országban és egyáltalán Európában arról: Rosa nincs. Már nincs. Eltűnt, szétfoszlott. Nyugat-Szaharában ugyan feljegyezték egy hivatalban, hogy meghalt, sőt, adtak is egy halotti bizonyítványt. De ezt Edit még soha senkinek nem mutatta meg. Amikor hat héttel később Michelt egy kis mentőrepülővel Marokkón át hazahozatta a biztosítója, a férje néha még félrebeszélt és emlegette Rosát. De aztán ő is elment, Edit pedig itt maradt.

Egyedül.

De ha sikerül a terve, már nem sokáig lesz egyedül!

Este elővette a laptopját – nem a hivatalit, hanem, a sajátját – és felment a világhálóra. Már tudta, milyen jelszavakat kell beírnia ahhoz, hogy aztán a következő egy órában valahol a törvényesség és az illegalitás határán egyensúlyozva keresgéljen.

Az „örökbefogadás” már nem elégítette ki. Ha hivatalosan intézné, akkor ott iratokat kérnek tőle, és kiderülne, hogy szült már egy gyermeket, még itt, ebben az országban. Megkérdeznék: azt hogyan neveli? Lássuk csak a kislányt, asszonyom, mert ebből is tudhatjuk, hogy gondos anyja lenne-e egy örökbefogadott, idegen, második gyermekének? Edit olyan volt, mint egy mutatványos. Felmutathat egy születési anyakönyvi kivonatot, amin az áll, hogy Rosa Huizen a világra jött ekkor és ekkor, itt és itt… Ennek már egy éve. Ott van a város és a klinika neve, ezek mind igaz adatok, tényleg megtörtént. A gyerekre Michel és ő elég későn, házasságuk negyedik évében határozták el magukat. És megjött a kicsi Rosa. Nem sokkal ezután Michel ajánlatot kapott egy szervezettől, amely orvosokat közvetít a fejlődő világ országaiba… Nyugat-Szahara bizonytalan státuszú „ország”, a közigazgatása is labilis, több szomszédja vetélkedik a területéért, az ott élő tuareg és más, ma már letelepült arab népek ragaszkodnak az önálló államhoz, de mások ezt nem ismerik el… Mindenesetre tényleg jól fizették Michelt. A pénzt, amit ott kerestek a néhány hónap alatt, átutalták egy bankba. Jó része még most is megvan, Edit bármikor felvehetné. Felveheti.

De ami olyan szépen indult, összeomlott. Ám Edit nem adta fel. Most is vadászott a neten. Talán van más út is, mint az „örökbefogadás”, a teljesen legális, az állami, hosszadalmas, gyakran megalázó intézkedés. Már a hivatalos oldalakon is felbukkantak néha hirdetések, némelyik csak pár másodpercre. Azon kívül voltak eleve olyan oldalak – de erre Edit csak később jött rá – ahol többé-kevésbé konspirált módokon, de illegális gyermekkereskedelmet hirdettek. Persze mindenki tudta, hogy ez törvénytelen, aminthogy azt is, hogy a megfelelő hivatalokban – vagy talán a rendőrségen? – is figyelik ezeket az oldalakat, meg tán azokat is, akik rákeresnek..? De Edit most nem gondolt erre, nem félt. Nem ettől tartott igazán. Inkább attól, hogy ha itt sem sikerül semmit elintéznie, akkor mi lesz vele? Örökre egyedül marad, és gyermeke sem lesz?

A Terv az volt, hogy szerez egy másik gyereket. Egy körülbelül egyéves kislányt, akit Rosának fog nevezni. És akit a szegény egykori Rosa születési bizonyítványával tud majd legalizálni. Az igazi helyett lesz egy másik „Rosa”, akit a világ annak fog hinni. Annak fog elfogadni, mert ő, Edit úgy akarja. Biztos volt benne, hogy megtalálja azt a gyermeket!

Amikor a külvárosi negyedben kiszállt a kocsiból, a mellére tűzte az azonosító kártyáját. Ezen még a fényképe is ott volt, meg a neve, persze igen kis betűkkel. Viszont a gázszolgáltató neve sokkal messzebbről volt olvasható, azt ujjnyi betűkkel írták. És ez így helyes, tudta Edit is. Itt a cég a fontos, annak nevét látva máris tudja, aki neki ajtót nyit: honnan jött, és miért?

Ezt volt az a pillanat, amikor reggelente Edit hivatalossá tette magát. Addig úgy jött az aznapra kiszemelt utcák, olykor kisebb városnegyed felé, mint bárki más, civil. Esetleg turista. De amikor az első cím közelében letette a kocsit, hogy onnantól kezdve gyalog menjen tovább, kitűzte a kártyát, máris félig „hivatalos” személy lett belőle. Addig csak Edit Huizen volt, harminchárom éves itteni lakos. Mostantól kezdve egy nagy cég megbízottja, akit pénzkezelésre is feljogosítottak. Meg sok egyébre is.

Az aznapi listáján csupa környékbeli cím szerepelt. Egy számítógéppel kinyomtatott kis várostérkép-részlet volt a kezében, meg a címlista. No, és minden késlekedő ügyfél adatai, gáz-ügyi előélete. Ha nyolc, ha öt, ha másfél évvel ezelőtt már voltak gondok a számlafizetéssel, azt Edit itt megtalálta. A cég kérlelhetetlen számítógépei minden adatot feljegyeztek mindenkiről. Persze Edit sohasem találkozott a többség papírjaival, akik minden hónapban rendesen kifizették a gázszámlát. Velük nem foglalkozott a behajtási osztály. Mathir úr minden délután előkészítette a másnapra esedékes behajtásokat, csoportosította őket környékek, utcák szerint, és mivel ő ismerte a behajtókat, tudta, kit melyik kerületbe jobb küldeni, és kinek hány címet adhat egy napra. A sánta Uklata úrnak kevesebbet, de ő azokat mind behajtja. Ha besántikál egy lakásba, ki mondana nemet egy mozgássérültnek..? Uklata tehát paradox módon a fogyatékosságát használja a munkájában, ő a legeredményesebb behajtó – legalább nyolcvanöt százalékkal dolgozik – és minden hónapban a sikerlista elején áll a neve. Persze van behajtó, aki a „jobb környékekre” jár, az ottlakókkal könnyebben ért szót. És vannak a cégnek morcos külsejű, nagydarab, komor és vállas férfi dolgozói, akiket a legrosszabb negyedekbe szoktak küldeni…

Edit, mint „viszonylag jól” teljesítő, azaz hatvan százalék körüli eredménnyel a sikerlistán a hatodik-hetedik szokott lenni, viszont minden napra kétszer annyi címet kap, mint sánta kollégája. Mathir is tudja – valaha ő is behajtóként dolgozott, mígnem kiemelték – hogy tíz címből háromnál nincsenek otthon, kettőben úgy tesznek, mintha nem lennének otthon, kettő tényleg nem tud fizetni, a maradék háromból, ha kettőt sikerül rávenni a fizetésre, az már nem számít rossz eredménynek. No persze ebben az is benne van, hogy még aznap legalább egyszer vagy kétszer vissza kell menni azokra a címekre, ahol vagy tényleg nem voltak otthon, vagy csak lapultak a lakásban, míg elmegy a gázszámlás. Idősebb és ravaszabb kollégák képesek arra is, hogy az autóval a cím közelében úgy parkolnak, hogy rálássanak az ajtóra, és ha a nemfizető gázfogyasztó – gondolván, hogy elmúlt a veszély – kifut, hogy például a kukába dobja a szemetet, máris lecsapnak rá…

Ez nem Edit műfaja volt, ő inkább szavakkal igyekezett hatni a nemfizető ügyfelekre. Már persze, ha otthon találja őket. Mert itt ma már a legelső ajtaján fennakadt („felkenődött”, ahogyan a behajtók mondják ilyenkor). A nagy bérház második emeleti ajtaja előtt hiába nyomta a csengőt, nem hallott mozgást a lakásban. Végül becsöngetett a szomszédhoz, aki felvilágosította, hogy az illetőt ő sem látta egy hete. Ilyenkor Editnek eszébe jutottak a bulvárok hírei: az illetővel végeztek és a lakásában fekszik holtan pár napja, vagy elutazott valahová és ott elgázolta egy vonat, most szerfölött csöndesen és békésen várja egy bonctani intézetben, hogy megállapítsák a kilétét. És persze a gáz-társaság veszített egy ügyfelet! Ilyenkor Edit sem tehetett mást, egy figyelmeztetést hagyott az ajtón, amelyben a cég felszólította a lakás tulajdonosát, hogy számlahátralékát három napon belül rendezze, különben… és ott jöttek sorban a fenyegetések, beleértve azt is, hogy kikapcsolják a gázt, végrehajtót küldenek a tartozásért, bíróság elé idézik, a tartozását ráterhelik a lakásra, stb.

Edit otthagyta a cédulát, de tudta, délután még egyszer visszajön. Ha már nem lesz a helyén a cédula, az is árulkodó jel lehet.

Ment tovább. Két utcával odébb volt a másik címe. Két férfi volt a lakásban, ezért Edit a keze ügyébe helyezte a GPS-es mobilját. A gáz-cég ezzel ellenőrzi a behajtókat: megnézik a „pályát”, amit bejártak, vajon tényleg voltak minden címen, vagy csak órákig kávéztak és újságot olvastak egy presszóban..? Mert állítólag régebben történt ilyesmi, de mióta vannak ezek a mobilok, senki sem kockáztatja az állását. Viszont ha baj van, elég a mobilon megnyomni a nullás gombot, a cégnél a biztonságiak azonnal szólnak a rendőrségnek. Ki van ez találva, de attól még nem biztonságos. Különösen egy magányos nőnek, egy idegen lakásban, ha elszabadulnak az indulatok…

Itt most szerencsére nem történt semmi baj. A fiatalabb férfi másnapos volt, kornyadozott egy fotelben. Ha veszi a bátorságot és feláll, biztosan elvágódik a padlón – hát csak ült. A másik az apja lehetett, folyamatosan szidta őt, miközben néha odavetett egy-egy magyarázó szót, „kommentet” Editnek is: „az alkoholizmusát nem tőlem örökölte”, „az anyja is ivott, mint a gödény”, és „ha nem dugnám el előle a pénzt, mindet elinná”. Majd átment a szomszéd szobába, hallatszott, ahogy matat valamivel – talán egy széfje volt valamelyik szekrényben? – aztán hozta a pénzt. Kéthavi díjjal tartoztak, majdnem száz euro volt, de az öreg most kifizette, még elnézést is kért, és megmagyarázta:

- Ez az elfajzott féreg nem fizette be a számlákat. Biztosan azt a pénzt is a kocsmába vitte!

Edit kiállította a nyugtát, a pénzt eltette, és ment tovább. Jót tett a lelkének, hogy már délelőtt volt egy ilyen sikerélménye.

Ebédig még felkeresett négy címet: csak egyetlen helyen fizettek, egy másikon becsapták az orra előtt az ajtót. A papírjukra, a mai dátum mellé rajzolt egy áthúzott kört – a behajtók irodájában tudják, mit jelent ez: az ügyfél „megátalkodott”, hivatalosan szólva „megtagadta a számla kiegyenlítését”, tehát többször nem keresik meg, nem szólítják fel, egyszerűen kikapcsolják a gázt, ugyanakkor megy a feljelentés a végrehajtó irodához.

A másik kettő közül egyik sem volt otthon. Vagy igen..? Gyanús zaj hallatszott az egyik lakásból. Edit mindenesetre otthagyta a céduláját mindkét ajtón, aztán elment ebédelni azzal, hogy utána majd visszajön.

A közelben tudott egy kis kifőzdét, olcsó volt és jó, az adagok pedig nem is a tányérról, de egyenesen az asztallapról lógtak le, akkorák voltak. Korábban kétszer járt ezen a környéken behajtani, akkor is itt ebédelt.

Útközben egy játszótér mellett ment el. Úgy érezte, meg kell állnia. Rosa… Rosa most kezdene járni. Vagy már tudna is..? Közeledett az egyéves születésnapja. Szeptemberi volt, tényleg, alig két hét, és Rosa egy évvel ezelőtt megszületett. Mennyi minden történt rövid életében! Három hónapos volt, amikor Michellel elmentek a Szaharába. Ha behunyta a szemét, Edit most is maga előtt látta a homoksivatagban álló kisvárost. Nagy ivóvíz-tartályok, rádióadók. A kórház mellett helikopter-leszállóhely, kopott aszfalt az utcákon. Az a két rövid utca, ahol az itt dolgozó európaiak laktak, orvosok, mérnökök, mindenféle tanácsadók.

Rosa talán most már ugyanúgy totyogna, mint az a kisfiú ott a nagy homokozó szélén, ő is egy éves lehet. Vagy az a másik, kedves szöszi lány, akit az anyja most tesz ki a gyermekkocsiból, és még bizonytalanul áll a lábán, mégis, már menne is, és megy, lám, egyik lépést a másik után teszi meg rózsaszínű, dundi, puha lábain?

Edit szeme csak úgy röpködött gyermekről gyermekre. Nagyokat sóhajtott, egyszer a szemét is elfutották a könnyek. Végre hosszú percek után jutott eszébe, hogy miért is van ő most itt. De az is, hogy Rosa már nincs.

„De még lehet!” – vetette fel a fejét dacosan, és mintha otthon lenne egyedül, hangosan kimondta: „Ha meghalt is szegény, én visszaszerzem őt. Lesz még nekem Rosám újra..!”

Ebéd után visszament a két szomszédos lépcsőházba. Az egyik lakásajtó azonnal kinyílt előtte: „most értem haza”, mondta a középkorú nő, és fizetett. A másiknál is azt látta, hogy az ajtóról levették a figyelmeztető üzenetet. Hazajött valaki? Odabentről éktelen zajt hallott. Mielőtt megnyomta volna a csengőt, már tudta, hogy veszekednek. Egy nő és egy férfi hang: a férfié erőteljes, a nő gyönge hangon kérlelte – sokszor egyszerre kiabáltak, talán egyik sem hallotta, mit mond a másik…

Edit csengetett és teljes „mellszélességgel” állt az ajtó előtt, hadd lássák meg rögtön az azonosító kártyáját. Így is történt. Egy fiatal, meglehetősen barna bőrű, huszonéves férfi nyitott ajtót, idegesen és türelmetlenül. Nem is köszönt:

- Maga meg mit akar?

- Pénzt – vágta rá Edit jó érzékkel, tudta, ez az őszinteség meglepi a házigazdát. Legalább annyira, hogy nem vágja rá az ajtót, nyer egy másodpercet. Ezt arra használta ki, hogy az egyik lábát máris a küszöbre tegye, csak utána folytatta: – Három hónapja nem fizettek a gázért. Most végre itt a nagy alkalom, nem kell utánajárni, a gázos cég helybe jött a pénzért, használja ki, és fizessen!

A férfi valamit morgott. A fogyasztó neve helyén egy nőt látott Edit, a számla is az ő nevére szólt. Helen Koprinn, a cím egyezik. A lakást a várostól bérli. Ilyent csak a szegények kapnak, meg az éppen csak felnőtt árvák. Azok is csak egy vagy két évre, soha nem tovább. Minél előbb álljanak a saját lábukra! A lakás berendezése is azt mutatta, hogy nem éppen tehetősek a lakók. Alig volt pár bútordarab a szobában, minden ajtó nyitva volt, kivéve egyet, az lehetett a fürdőszoba.

- Helen, gázszámla! – ordította a férfi a csukott ajtó előtt. Bentről vékony női hang felelt:

- Fizesd ki, ott van a táskám!

Editnek feltűnt, hogy a fiatalember milyen vadul veti rá magát a nő táskájára. Kiforgatta, kivett belőle minden pénzt. De nem volt elég. A férfi akcentussal beszélt, bekiáltott újra:

- Hiányzik harmincöt euró!

Erre kinyílt a fürdőszoba ajtaja, de nem jött ki senki. A résen kinyúlt egy sovány, sápadt, meztelen női kar, az ujjak között bankjegyek voltak:

- Nesze a többi!

- Szóval ott rejtegeted a közös pénzünket? A fürdőszobában?

- A ruhám zsebében volt, te idióta!

- Ha megtudom, hogy valahol szereztél pénzt, te ribanc, akkor... akkor… – az idegen férfi kereste a szavakat, de dühösebb volt annál, hogy ki tudja fejezni magát. Edit nem tudhatta, miféle, de hogy nem itt született, abban biztos lehetett. Végül a férfi az összes bankjegyet Edit kezébe nyomta, úgy gyűrötten. Bentről békülékeny hang hallatszott:

- Azért hagytam a gyereket a játszótéren a szomszédasszonnyal, hogy egy kicsit egyedül legyünk! Mindjárt végzek a tusolással!

- Nem érdekelsz, hülye ribanc. – mondta a férfi, de ezt már csak halkan, a nő nem hallhatta. Edit észrevette, hogy a fiatalember őt méregeti. A hátán futkosott a hideg, ha efféléket látott a közelben. Ez az a típus, amelyik azt hiszi, ellenállhatatlan, és mindig győznie kell, mert ő macsó. Ráadásul annak is egy déli kiadása, biztosan valahol a messzi délen született. Miközben Edit írta a nyugtát, a pasas le nem vette róla a szemét, sőt közelebb lépett, arcán azzal a kifejezéssel, amit Edit már ismert, nemegyszer megkörnyékezték őt az effélék. Amikor már csak két lépés távolságban volt, az asszony ránézett:

- Stop. Még egy lépés, és sikoltozni kezdek, hogy maga rám támadt. A kedvese kiront a fürdőből, és kivágja magát a lakásból. Botrány lesz, talán rendőrt is hívok, az egyenruhások meg azt kezdik el firtatni, van-e lakhatási és munkavállalási engedélye az Unióban… Megéri ez magának?

Csöndesen, de gyorsan beszélt, viszont világosan, érthetően ejtett ki minden szótagot. Látta a pasas arcán, hogy felfogta a veszélyt. Lehet, tényleg illegálisan tartózkodik itt? De ez most nem érdekelte Editet. Kitépte a blokkból a nyugtát, letette a legközelebbi bútordarabra és már ment is. Még hallotta, hogy nyílik a fürdőszoba ajtaja, és az ismeretlen nő azt mondja:

- Itt vagyok, Angelo! Gyere a te kis Helénedhez..!

Edit behúzta maga mögött az ajtót és már sietett is végig a folyosón. Nem akart ennél többet hallani.

Este megint a neten szörfözött. Talált egy új oldalt, ami persze bizonyára csak neki volt új. A hozzászólások számából tudhatta, hogy legalább két hete működik. Valahol a világ egy távoli pontján jegyezhették be, az itteni hatóságok nem sokat tehettek ellene. Itt teljes nyíltsággal tárgyalták a gyermekekkel folyó kereskedelmet, sokszor elítélő hangsúllyal. Viszont árakat is közöltek. Edit megtudhatta, hogy manapság Európa nyugati felében mit kérnek egy kambodzsai vagy vietnami, mennyit egy kínai vagy koreai gyermekért. Külön díjszabása volt az afrikaiaknak, sőt akadt dél-amerikai „piac” is. Megtudta – ha eddig nem tudta volna - hogy az amerikai meddő szülők, no meg a híresebb és főleg gazdagabb emberek, a legtöbbször ismert filmsztárok sokszor szinte sportot űznek abból, hogy nagyon szegény országokban nyomorgó, kilátástalan élethelyzetű kicsiket adoptálnak. Teszik ezt teljesen legálisan, ráadásul ezzel mindig felhívják magukra a világ figyelmét. Ami jót tesz az „image”-üknek is…

Hát ez nem az én esetem, gondolta Edit. Már csak azért sem, mert nem volt gazdag, sem híres, és pláne nem akart az adoptálás által még híresebb lenni. Ő csak egy kislányt akart, aki nagyjából egy éves, akit attól kezdve az ő kis Rosájának nevezhet, és a világ is annak hiszi majd. „Ez igazán nem sok!” – próbált esténként alkudozni a sorssal.

Talált persze olyan hirdetéseket is, főleg angol nyelvű oldalakon, ahol bármilyen gyermeket megrendelhetett volna, főleg indiaiakat, de kelet-európaiakat is. De ezektől a gyanús „cégektől” joggal tartott. Lehet, mind, vagy majdnem mind a naiv ügyfelek becsapására jött létre? Edit úgy érezte, okkal fél, hiszen pénzt kellett küldeni előre, és ki tudja, mi történik aztán? A pénz eltűnik, gyerek meg sehol? Amit félretett Michel meg a saját afrikai keresetéből, arra féltékenyen vigyázott. Ráadásul Edit félt a lebukástól is. Tudta, az interneten már azzal is nyomot hagy maga után, ha csak érdeklődik, ha csak nézegeti, olvassa ezeket az oldalakat. Minden este, amikor kikapcsolta a gépét, megkönnyebbült kissé. De a vágya megmaradt, sőt, egyre erősebb volt. „Nekem egy új Rosa kell!” – ismételte még az ágyban is, míg el nem aludt.

Két nappal később, szombat este úgy döntött, hogy egy kicsit kirúg a hámból. Ami nála persze nem azt jelentette, hogy beleveti magát az éjszakába, iszik és ropja a táncot valahol hajnalig, netán még valami „szert” is használ – ilyesmiről szó sem lehetett. Néha maga Edit is elcsodálkozott önmagán; azon, hogy mennyire szolidan él. De ilyen volt korábban is. A hároméves ápolónőképzőben a többi lány folyton bulizott, a kimaradók legjava éppen emiatt nem készült fel a vizsgákra. Sokan cukkolták akkor Editet, miért nem jön velük legalább a hétvégén egy jót bulizni – ő nem ment.

Most viszont, szombat lévén, eszébe jutott, hogy legalább vacsorázni elmehetne. Az, hogy egyedül megy, fel sem tűnt – így lesz jó. Ha netán az útjába akadna egy olyan férfi, akivel legalább beszélgetni érdemes… Mert másra, többre nem gondolt. Alig fél éve vált özveggyé, és nem hiányzott neki még senki más. Főleg nem azért, mert az egy férfi, és később remélhetőleg majd az ágyban megvigasztalná őt… Ha Editnek egyáltalán eszébe jutottak most a férfiak, elsősorban nem a szex járt az eszében. Mintha Michel halála óta „lefagyott” volna, akár egy számítógép. Most úgy hitte, nincs az a férfi a világon, aki őt „felmelegítené”, aki mellett ismét nőnek érezhetné magát. Legalábbis egyelőre. „Arra még várni kell!” – ismételgette magában.

Élvezte már azt is, hogy farmerban, blúzban, későnyári langyos meleg estében, csillagos égbolt alatt sétálhat. Otthon hagyta a kocsit, taxival ment, hogy ha úgy hozza úri kedve, megihasson egy pohár vörösbort. Elrontotta volna az egész estéjét és már előre is, ha a kis bor után lopva, a kertek alatt, mellékutcákban kell hazafelé vezetnie, a lebukástól félve.

Sétált egyet egy parkban, aztán rátért a városka két sétálóutcájának egyikére. Élvezte, hogy nem ismeri őt senki. Kicsi volt az esély, hogy valamelyik „gázos” kollégával fut össze, vagy pláne valakivel a behajtási osztályról. De az sem zavarta volna. Nyugodtan ment, nem sietett. Megnézett minden olyan kirakatot, amelyik érdekelte. Volt egy, tele konyhai edényekkel, háztartási gépekkel, étkészletekkel – megtorpant ott is. Mikor lesz neki háztartása, igazi otthona? Egy ház, aminek minden fala az övé, meg a föld is, amin az a ház áll? És a falakon belül is minden az övé lenne! Semmi bérelt ez, meg bérelt az. „Vajon milyen érzés lehet úgy élni egy ház közepén, hogy ott minden az enyém..?”

Nem érezhette ezt régebben, gyakorlatilag soha. Mivel apját gyakran áthelyezték, nem volt értelme házat venni sehol. Hát béreltek. Edit úgy nőtt fel, hogy a ruháin kívül minden tárgya, ami körülvette, másoké volt. A falak, a bútorok, a tányér, amiből a levest ette, a szekrény, a mosdó, vagy a szőnyeg a lába alatt. És mindezt folyton belengte az ideiglenesség bénító hangulata, tudata.

Ment tovább az utcán. Kellemesen érezte magát. Most nem volt semmi kötelessége, semmi dolga. A maga ura lehetett, és ezt ki is használta. Még a városka egyetlen plázájába is belépett. Hagyta, hogy a mozgólépcső felvigye a legfelső szintre, aztán onnan szép lassan „csorgott alá”, miután mindent alaposan megnézett. Visszatért a sétálóutcára, néha belépett az oda csatlakozó valamelyik kis utcába, ha érdekes kirakatot sejtett.

Az egyik mellékutca-torkolatban olyan kellemes illatokat érzett, hogy nem tudott ellenállni. Egy pizzériából áradtak az illatfelhők, és erre már a gyomra is reagált. Hirtelen nagyon éhes lett. És bár úgy tervezte, hogy valamilyen közepesen elegáns étterembe fog beülni, most mégis úgy döntött: itt és most neki azonnal meg kell ennie egy pizzát! Bármilyent, csak nagy legyen és ihasson hozzá egy nagy pohár igazi olasz vörösbort!

Ha minden vágya ilyen könnyen teljesült volna..! Az illat ugyan másokat is odacsábított, a kis terasz meg a belső helyiség majdnem tele volt. Végül a konyha mellett, de a terasz sarkában sikerült találnia egy kicsiny asztalt, ami mellett jószerével egy másik vendég már el sem fért volna. Behúzódott a sarokba – ahol a megvilágítás sem volt tökéletes. De hát nem is ezért jött. Áttanulmányozta az étlapot és végül a con frutti di mare mellett döntött. Életében egyszer nyaralt tengerparton Michellel, és akkor valósággal habzsolta a tengeri herkentyűket. Ráérzett, hogy milyen finomak, és most azt remélte, hogy megkapja ugyanazt az ízt és vele azt a régi hangulatot. „Pizza con frutti di mare”, ismételgette magában, ez olyan jól hangzik, olyan délies, olyan tengerpartias!

Amikor a pincér kihozta a nagy tányéron gőzölgő pizzát, először egy percig csak szaglászta, élvezte az illatot és a látványt. Aztán a pincér visszajött, kicsiny üvegkancsóban eléje tett két és fél deci vörösbort: vino rosso de la casa, quarto! – „negyedliter”, mondta olyan természetesen, mintha minden vendégnek tudnia kellene olaszul. Edit valósággal a mennyekben érezte magát.

Hosszan evett, lassan, élvezett minden falatot és minden kortyot. A pizzának még megvolt a fele, de a bora már elfogyott. Edit az üres kancsóval intett az olasz pincérnek:

- Ancora… prego!

Kért még egyet, és kapott, persze. Most már még annyira sem sietett. Az étel, az ital, a helyzet is finom volt, és Edit jól érezte magát.

Akkor látta meg azt a lányt. Mert olyan lányos volt külseje, talán tizenhét vagy maximum tizennyolc lehetett. Igazából aligha volt lány, hiszen egy kicsi gyermeket tolt egy nagyon egyszerű, kicsit már elhasznált kocsiban. Bizonytalanul közeledett a pizzériához, valami azonban mégis azt súgta Editnek, hogy nem véletlenül jön erre. Nem nézelődött az utcán, inkább meredten nézte a pizzériát. Mint aki kiszemelte ezt a helyet, vagy ismerte régebbről is? A fiatal nő sovány volt és sápadt. Megtorpant a pizzéria előtt. Csak állt és nézett befelé. Valami olyan szerencsétlenség sugárzott róla, hogy Edit nem bírta nézni sem. Talán a vörösbor is dolgozott benne? Odahívta a pincért, és diszkréten mutatta neki a nőt:

- Olyan szerencsétlen az a nő, és biztosan éhes. Meg tudná csinálni, hogy behívja és ad neki egy pizzát? Mondja, hogy az egyik vendég fizeti, de ne mondja meg neki, hogy az én vagyok.

A pincér egy pillanatig Edit szemébe nézett egészen közelről, majd a fejét rázta:

- Signora, az nem lenne jó. Ez a lány a szakácsunk szeretője, aki éppen most szakít vele, mert hazamegy Itáliába.

A pincér elment, Edit meg ott maradt a gondolataival. Látta azt a lányt, és egy sajátos, valójában meg sem történt időutazás részese lett egyetlen percre. Lám, a szakács mindent elmondott már a személyzetnek, akik bizonyára a barátai. És a pincér most továbbadta a hírt a nagylelkű vendégnek, éppen azért, nehogy az most elrontson itt bármit is. Még csak az hiányozna, hogy a lány beül a gyerekkel a pizzériába és a szakács – anélkül, hogy tudná, vagy éppen megmondanák neki a pincér-barátai? – neki sütne egy pizzát. De ez nem jön össze, nem történhet meg, mert vagy szakítanak, vagy pizzát süt a kedvesének… Edit csak nézte a nőt: „Én már tudom, mi fog vele történni a következő percekben. Ő még nem tudja. Még idezarándokolt valahonnan a városból, tolta gyalog a gyermekkocsit, vagy egy buszon zötykölődött, nem látszik gazdagnak. Hát aligha a Belvárosban lakik. A férfi biztosan hanyagolja őt, mióta tudja, hogy el fogja hagyni. Ő meg idejön utána, érdeklődni. Szegény, azért jött, hogy megtudja: ki van rúgva. És mi lesz a gyerekkel..?”

A pincér alighanem beszólt a szakácsnak, hogy itt van a lány. Mert az kijött a konyhából, sebesen átvágott az asztalok között, fehér sapkája és trikója elárulta, ki ő. Az egyik vendég, idősebb úr feltartott hüvelykujjal mutatta: gratulál neki a finom pizzáért, a szakács csak bólintott. És amikor kiért a járdára és a lány felé fordult, Edit felismerte.

Abban a lakásban látta, ahol elmaradtak a számlafizetéssel, ahol a férfi a fürdőszobában lévő nőtől kapott pénzt, hogy kifizethesse. A magabiztos, barna bőrű macsó, aki kis híján neki is tette volna a szépet, ha hagyja…

Huszonéves férfi volt, magas, karcsú. Mellette a lány kicsi volt és csöppet sem vonzó. Alighanem ez járhatott a férfi fejében is: mit keres itt ez a szürke egérke? Hová tette a szemét, amikor szóba állt vele? Vagy csak egy ingyen lakás kellett, azért költözött hozzá..? Most már nem értette, mit látott benne, és ezt valahogyan kifejezte a férfi tartása is. A testbeszéde arról árulkodott, hogy nem érez semmi pozitívat a nő iránt.

Edit nem hallotta, miről beszélnek. A túloldali járdán álltak, köztük néha nagyobb csoportok is elmentek. Meg kerékpárosok. A pizzériában szólt a zene is, érzelgős olasz dalokat nyomattak, minden második érthető szó az amore mio volt. De Editnek volt annyi fantáziája, ogy el tudja képzelni, milyen szavak hangzanak el odaát. Némafilm volt ez, és nem vígjáték. Ami akkor a másik járdán zajlott, maga volt az élet, a sűrített dráma. A férfi lekezelő volt, gunyoros, még mosolygott is, miközben közölte a nővel, hogy kész, vége.

A pincér megtorpant Edit asztala mellett. Úgy tett, mintha a morzsákat szedegetné össze kicsiny kefével az ezüst-utánzatú apró lapátra, de közben ő is amazokat nézte és megjegyezte:

- Angelótól már ez is nagy teljesítmény. Majdnem két évet élt ezzel! No, közben voltak más esetei is… Éppen a sok nő miatt jönnek sorban a zűrök. Azért megy most haza. Lehet, nem is ez az egyetlen balkézről való gyereke? Kár érte, mert jól dolgozik, amúgy tényleg jó pizzasütő.

- Tényleg jó – bólogatott Edit, majd gyorsan megkérdezte: – A gyerek… fiú vagy lány?

- Il bambino? Figlia. Bambina, signora, kislány.

A jelenetnek ekkor szakadt vége. Angelo, az olasz még valamit odavetett dühösen. A nő feléje nyújtotta a kezét, mintha könyörögne, visszatartaná, megfogná a karját… De a férfi gyorsabb volt, még valamit mondott, bizonyára annyit, hogy vissza kell mennie a konyhába, jönnek a rendelések – és megkönnyebbülten átvágott az úttesten, besietett a konyhába. Edit alig tudta elhinni, hogy tényleg az történt, amit látott. Amit a pincér mondott neki. Angelónak csak ennyi volt az a majdnem két év? Kilenc hónap, míg megszületett a kislányuk, aztán azóta is eltelt egy év. Mennyi lehetett ez a lány, amikor teherbe esett tőle? Tizenhat és fél, maximum! Hát a lánynak nincsenek szülei, nincs senkije, akihez fordulhatna?

Az első önkéntelen szándéka az volt, hogy most rögtön fizet és odamegy ahhoz a szerencsétlen, reménytelenül zokogó nőhöz. Főleg, mert hallotta, hogy a gyerek is sírva fakadt. Igen, a babáknak ezer láthatatlan kis antennájuk van, pontosan érzik, milyen a hangulat a környezetükben. A más baja is sírásra fakaszthatja őket…

Mielőtt eldöntötte volna, látta, hogy a nő sírva megindul. Lehajtott fejjel tolta a gyermekkocsit, átvágott a közeli sétálóutcán és távolabb eltűnt a szeme elől. Edit az első pillanatban rohant volna utána, hogy megvigasztalja.

De maga is megdöbbent, a belül megszólaló hangtól. Ez is ő volt, az ő lelki hangja, de eddig még sohasem szólalt meg. A tudata szólt a tudatához, vagy a lelke beszélt valahonnan mélyről: „Ne siesd el. Hadd szenvedjen még, és akkor könnyebben ráveheted arra, amire akarod!”

Nem játszhatta meg magát – önmaga előtt. Igenis, jól tudta, hogy mit akar, és azt is, hogy erre most jött el az idő. „Megtaláltalak!” – kiabálta benne némán egy új erő, egy új akarat.