Nemere István

Szerelmes magyarok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-198-2

MOBI ISBN 978-963-453-209-5

TARTALOM

Beköszöntő

Szerelmes magyarok

Papok az ágyban

„A hatodik parancsolat ellen”, vagyis: a paráznák

Kun László szeretői

Bigámisták

Gyermekgyilkosok

„Ember-é az asszony?”

Nő vagy férfi?

A féltékenység karmaiban

A szerelmes özvegy

Házasodni lenne jó…

Válóperek

„Állatbarátok”

Homoszexuálisok

Mérget a férjnek!

A szex rabjai

Aki eladta a feleségeit

Szadista nő, sorozatgyilkos férfiak.

Szexi szeretők

Nincs új a nap alatt

A felhasznált irodalom jegyzéke

Beköszöntő

Mert hogy ez nem előszó, hanem tényleg csak egy „beköszönés” az olvasónak, mielőtt belemerülne a könyvbe. Magam sem vagyok híve az előszóknak, így hát csak röviden:

Üdvözlet az olvasónak! Ha ön azt hiszi, hogy őseink szentéletűek voltak, hogy hírét sem hallották soha a fékevesztett orgiáknak, a nyilvános szexnek, a szodómiának, a pedofiliának, a szado-mazo örömöknek – hát téved. Az elmúlt ezer évben is voltak szép számmal homoszexuális kapcsolatok, házasságtörések, vért ontottak a bosszúállók és szexis szélhámosnők éppen úgy arattak, mint főrangú dzsigolók. Nem volt hiány szexuális erőszakban, és akadt bizony szexuális okokból vérengző szörny is. A paráználkodás minden korban őseink egyik kedvelt foglalatossága, köznapi mulatsága volt, bárhogyan is tiltották. Akik ma különféle – nem csak templomi – szószékekről azt hirdetik: régebben a magyarok sokkal vallásosabbak és ezért erkölcsösebbek voltak, mint ma, azok enyhén szólva is „tévednek”. Valójában vagy nem ismerik a magyar történelemnek ezt a részét, vagy nem akarják ismerni.

Paraszt és király is volt szerelmes, házasodott és megcsalta férjét-feleségét, élvezte a tiltott szerelmet és bűnözött is érte-miatta. Uralkodók törték kerékbe az erkölcsöt és a törvényt, nagyurak és polgárok követték őket ezen az úton. A szerelem nagy úr, olykor országunk sorsa is ettől az érzéstől függött.

Sok híres lakodalomról, királyi menyegzőről is olvashat e lapokon, ámde bőven voltak válóperek is, meg szentség nélküli együttélések, leányrablások, eladott feleségek és pénzen vett férjek. Őseink világa éppen olyan színes volt szexuális téren is, mint manapság. Sőt, talán színesebb, tarkább?

Szerelmes magyarok

A szerelem és a szex a régebbi időkben is együtt járt, mégis, talán sokkal gyakoribb volt a hosszan tartó plátói szerelem. Ezért hát ilyen esetekről is tudósítanunk kell.

Az itt leírt, Mátyás király-korabeli igaz történet pontosan olyan, mintha Mikszáth Kálmán vetette volna papírra, ehhez képest a régész Zolnay ásta elő korabeli iratokból.

A főszereplő nemesi család leánya, Neczpáli Zsófia valamikor az 1470-es években született a Felvidéken. Apja egy nagyon gazdag család utolsó tagja volt, de hamar meghalt. Az özvegye is hamarosan követte őt a sírba. A szép, kedves és nem utolsósorban igen gazdag Zsófia – mert nagy örökség várományosa – gyermekként magára maradt. Két nagybátyja volt: az egyik Óvári Pongrác, a rettegett felvidéki rablólovagok egyike, hatalmaskodó főúr. A másik nagybátyjával sem volt szerencséje, mert nem volt különb az elsőnél. Véglesi Justh Andrást nem véletlenül nevezték „népnyomorgatónak”. Ő is a felvidéken garázdálkodott és mivel Zsófia apja végrendeletileg őt jelölte ki leánya gyámjának, hát a lány az ő várába került, míg felcseperedik. A végrendeletben az is benne állt, hogy amint a lány felnő, Justh uram János fiának lészen a felesége. Akkori szokás szerint ezt a végakaratot bemutatták Mátyásnak is, és a király azt helybenhagyta.

Aztán teltek az évek, Zsófia csakugyan megnőtt és igen szép leány lett belőle. Justh uram már a kezét dörzsölte, hogy a fián keresztül övé lesz a Neczpáli-vagyon is, amint nyélbe ütik az esküvőt. Justh különben harácsoló, mohó ember volt, ráadásul szinte „profi gyám”-ként működött: több más gazdag gyám-gyereke is volt, azok vagyonára is fájt a foga. 1486 nyarán ugyan a fiatalok már hivatalosan is „jegyet váltottak”, azaz jegyesek lettek, amikor Zsófia egy napon szerelembe esett. No, mondanom sem kell, hogy nem a leendő férjébe szeretett bele ellenállhatatlan módon, hanem valaki másba. Justh uram persze nem tűrte az ilyesmit, ő kész lett volna felesége rokonát erőszakkal is férjhez adni a fiához. Azért a huzavona eltartott egy-két évig, mígnem Zsófia megoldást talált. Panaszos levelet írt a királynak!

1789 augusztusában Mátyás király a zólyomi hegyek között vadászott. Beteges volt már – az életéből alig fél év volt hátra – de, mint látjuk, ez nem akadályozta abban, hogy gyakorolja szenvedélyét. Amikor titokzatos küldönc útján a kezébe került a fiatal leány levele, már tudta is, hogy közbe fog lépni: neki is elege volt a rablólovag gyámból. Visszatért Budára, és máris kiadta a parancsot: mivel Neczpáli Zsófia nem akar az ifjabb Justh felesége lenni, hát ő maga dönthet arról, kivel és hol fog élni. Azaz: kinek adja a vagyonát!

De hát Buda messze van ám Turóc vármegyétől és a Justhok különben sem arról voltak híresek, hogy teljesítették volna bármikor is a király akaratát. Most újabb összeütközés készült. Justh uram nem hogy nem engedte el Zsófit, inkább bezáratta a kastélyába, és erős őrizetet rendelt oda. Rosszul állt a lány szénája: még ha el is menekülhetne a kastélyból, ki áll majd melléje? A király messze van, és nyilván nem indít hadat egy főúr ellen annak gyámleánya miatt, amikor nem hadakozott a felvidéki rablólovagok ellen sokkal komolyabb, országos okok miatt sem. Mit tegyen?

Volt, aki tett helyette: Korom Bálint, egy környékbeli kicsi vár fiatal kapitánya – azaz a szerelme. Mivel tudták, hogy Mátyás is velük van, és ha megteszik, amit terveznek, csak a király akaratát teljesítik, hát igen felbátorodtak, és valóságos kis összeesküvést szőttek. Igaz, mire tavasszal akcióba indultak, Mátyás tán éppen akkor hunyta le örökre a szemét a távoli Bécs városában.

Ők erről mit sem tudtak: összeálltak a környékbeli vitézek, katonák, a kis csapat váratlanul megrohanta a kastélyt, és elrabolták Zsófiát. Mondanom sem kell, hogy a leányka, megpillantva Korom Bálintot, egy csöppet sem tiltakozott az erőszakos cselekmény ellen, mi több, saját akaratából pattant fel Bálint uram mögé a lóra, és már ott sem voltak. Persze Justh uram hiába kerestette a lányt, már csak azért is, mert valahol messze, egy kis faluban a plébános már össze is adta a fiatal párt.

Ha nem lett övék a lány, hát az öreg meg a fiatal Justh jogellenesen lefoglalták maguknak Zsófia vagyonát! Mátyás utóda, a lengyel származású Ulászló, akit az urak maguk hívtak be a trónra, pár évig ugyan tűrte ezt a viselkedést, de aztán lecsapott. Hat évvel a leányrablás után Zsófia királyi segítséggel visszakapta birtokait. Férje meg addig is, később is ott ártott a Justhoknak, ahol csak tudott. De ez már nem zavarta a fiatal pár boldogságát. Erre mondják a mesében, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

Nem volt ennyire „szexmentes” a következő, szintén igaz történet. A plátói szerelem szép dolog, de azért az emberek többsége inkább a nagyon is kézzelfogható kapcsolatokat kedvelte, ha szabad ezt így mondani.

A tizenhatodik, tizenhetedik században és később a városi piacok kofaasszonyai nem csak arról voltak híresek, hogy szapora nyelvük senkit sem kímélt, de némelyiknek az életmódja is szóbeszédekre adott okot. Az akkori városi tanácsok és bíróságok máig fennmaradt iratai tele vannak e kofák csendháborításaival, a rájuk kirótt pénzbüntetésekkel. Gyakori civódásaik sokszor veszekedésbe, egymás becsmérlésébe torkolltak. Némelykor meg odáig fajultak a dolgok, hogy valamelyik kofaasszony piaci vetélytársának nemi életét kezdte kitárgyalni, azzal vádolva a másikat, hogy mintegy második szakmájaként prostitúcióból él olyan fényesen!

Történt mindez Tolna megyében, és az ügyben érintett volt Dunapataj, Tolna és Bonyhád is, ahol eme hölgy azelőtt állítólag örömlányként élt. Ellenfele és törvény előtti bevádolója igyekezett tanukat toborozni, ami nem volt könnyű, mert a bevádolás a Felvidéken történt. Egyik bíróság levelezett a másikkal, hogy hallgassák ki az ottani tanukat és küldjék el vallomásukat. Ja, és ne feledjük: a Felvidék akkor a bécsi Habsburgok uralma alatt állt, míg Tolnát a törökök uralták!

Miklós deák felesége volt az állítólagos „prosti”. Katalin asszony a Duna-parti városban magyar, rác és török kereskedőkkel feküdt le, gondolom: jó pénzért. Onnan tudjuk ezt, hogy a Tolna megyei bírák csak ebben a faluban „száznál több tanút” találtak, azaz olyan férfiakat, akik mind lefeküdtek valamikor az asszonnyal, és ezért tisztes összeget is fizettek neki… Sejthetjük, hogy csak legényemberek vállalták a tanúskodást, a férjek mélyen hallgattak, így hát az érintett urak száma a száznak többszöröse lehetett. Mint az erről szóló beszámoló szerzője írta: a „viharos életű kalmárasszonynak” alig maradhatott ideje a kereskedésre, hiszen a napjai és éjszakái többségét inkább fekvő helyzetben töltötte…

Akkoriban tehát ez a tájék török megszállás alatt volt, de ez senkit semmiben nem akadályozott: keresztény, zsidó és mohamedán kereskedők járták a vidéket, adtak és vettek. Katalin akkor egy magyar kereskedő – akinek családi neve is Kalmár – felesége volt. Munkája révén bejáratos lett a Duna-menti török vezetőkhöz: magas rangú hivatalnokok, agák, várparancsnokok fogadták szívesen az asszonykát, akiről köztudott volt, hogy adott esetben nem habozik az eladandó áruin kívül önmagát is felajánlani egy-egy üzletkötés sikere, gyorsabb lebonyolítása érdekében… Hogy milyenek voltak akkoriban a viszonyok, jelzi: nyoma sem volt semmiféle ellenségeskedésnek sem a törökök, sem a magyarok részéről. Pláne, ha az egyik tárgyaló fél egy felvágott nyelvű szépasszony volt! „A török szpáhik, agák, kádik és bégek… óvatos vevőként nem csak a kacér kofa árucikkeit tapogatták végig akkurátus gondossággal, hanem… rá-rátévedt matató kezük a mindenét odaadóan felkínáló kalmárasszony formás idomaira is” (Fenyvesi).

De mint kiderül a pörös iratokból, Katalin asszony természetesen nem csak a török vevők kedvence volt – bármire is fájt ama vevők foga, megkapták! – hanem rác, magyar, zsidó és mohamedán kereskedők is élhettek a szabad áruválasztás jogával. Voltak nem kevesen, akik többre becsülték magát az eladót, mint az áruját, bár nem kétséges, hogy ilyen „plusz szolgáltatás” bevetésével az árui is jobban fogytak, mint más, marcona férfi kereskedőké. A tolnai főbíró, megismerve a számtalan tanúvallomást, nemes egyszerűséggel csak „hírös k…”-nak nevezte Katalint, persze szókimondóbb volt, mint e sorok írója.

A hölgy idősödő férje is hallotta a pletykákat, de nem törődött velük. Őt csak a pénz érdekelte, és meg kell hagyni, hogy az asszony nap mint nap szép összegeket hozott haza. A férje azzal sem foglalkozott, hogy valahol az ország másik végén korábbi éveiben miket művelt csinos asszonya.

Az 1550-es években egy tolnai iskolamester, Thúri Farkas Pál rettentő módon felháborodott a hódoltságban dívó szokásokon. Főleg azon, hogy a magyar nők milyen lelkesen szeretkeznek a törökökkel, mondhatni úton-útfélen, még mondvacsinált ürügyekkel is át-átszöknek hozzájuk. Van, aki ott is maradt, örökre. Persze a törökök sem voltak ám jobbak! Thúri uram így írt erről:

„Csodálatos módon ólálkodnak az asszonyok és leányok körül, akik feleségeik is lesznek, ha a nekik nyújtott gyümölcsöt tőlük elfogadják és ezt bizonyítani is lehet. Mindennapi látványosság, hogy a polgárok feleségei elhagyva egykor tanácsbéli, egyébiránt gazdag férjeiket, akikkel eddig éltek, férjhez mennek. Nincs közülük senki sem, akit… Konstantinápolyba nem vittek volna el titkon, és mégis, az őket tőrbe ejtő csillogó ruhák miatt nem szűnnek meg azokkal naponként összeházasodni.”

A tanítómester szégyenlős és azt, hogy a magyar asszonyok lefekszenek a törökökkel, akiket számára érthetetlen okból az ágyban többre tartanak férjeiknél, ő úgy nevezi: „naponta összeházasodnak”… Pedig hát nem megszentelt házasságokról volt itt szó, amint azt maga is jól tudja. A korabeli magyar nők egy-egy szebb ruháért is elmentek bármelyik törökkel. Thúri uram így folytatja felháborodott beszámolóját, amiből kiderül, hogy a férfiak sem voltak jobbak:

„Némelyek megverik feleségüket azért, hogy jelentéktelen sérelem miatt a törökökhöz szökjenek át. Nem hiányoznak olyanok sem, akik a feleségük rossz tettét ismerik, de titkolják, mivel nyilvánosságra jutásával semmit sem használnának. Valóban ritka itt az erkölcsös asszony, különösen az özvegyek között…”

Ebből is látható, hogy sem Tolna megyében, sem egyebütt a törökkel a levet összeszűrő nőkben nem hogy nem volt hiány, de egyenesen tömeges szexről beszélhetünk abban a százötven évben. Nem mindenki volt olyan rámenős, mint Katalin, a kofa; mások szerényebben és kevésbé feltűnően művelték a dolgot. Ma már nem deríthető ki, hogy ama másfélszáz év alatt hány „török gyermek” született a magyar családokban, és ezt mennyiben dúsította meg őseink gén-állományát? Ne legyenek kétségeink, nyilván sok török vér csörgedezik bennünk most, a huszonegyedik században. Mindenesetre több mint hinnénk…

Nem véletlenül maradtak meg a korabeli pörös iratokban hemzsegő kifejezések, mint buja asszonyállat, vagy fertelmes paráználkodás, és hasonlók. Azon időkben ez mindennapos dolog volt, zajlott az élet, és ezen belül természetesen a szexuális élet is. Gyakori volt az is, hogy özvegyasszonyok, akik tehát férj nélkül éltek, egyszer csak teherbe estek, és gyermeket szültek, volt, aki többször is. Kedvelt szokás volt az is, hogy ilyenkor a fiatal özvegy hamarjában férjhez ment valakihez, aki vagy ismerte leendő asszonya pettyes múltját, vagy nem. Az is szokás volt, hogy akit így a falu vagy a város a szájára vett erkölcstelen életmódja miatt, fogta magát és elköltözött az ország másik végébe. Mi több, a török megszállás alatti területről átment Erdélybe, vagy a „királyi Magyarországra”. Merthogy akkortájt szép hazánk három különféle uralom alatt három részből állott. De a polgárok e részek között szabadon költözhettek. Így tett hát Kató asszony is, ám hiába választotta a felvidéket, a múltja utolérte. A bíróságok – legyenek bár „királyiak” vagy „török alávetettségben” működtek – igencsak összedolgoztak.

Nem ismerjük a történet befejezését. Lehetséges, hogy mivel a rossz híre ismét elterjedt, ezúttal új lakóhelyén is, hát Katalin és férje ismét költözni kényszerültek, ezúttal talán Erdély lett a célpont. Nekünk e fejezet csak ürügy arra, hogy megmutassuk: a „szerelmes magyarokat” nem mindig a szerelem hajtotta. Volt ott vágyakozás a szex után, no, de igen gyakran anyagi haszon reménye is.

Térjünk vissza az újabb történet érdekében az igazi, nagy szerelmekhez, mert ilyenek is tömegével akadtak a magyar történelemben, és messze nem csak egyes uralkodó családokban.

Ott volt például Tisza István gróf – no, nem a későbbi, hanem a több mint száz évvel korábbi. Ez a mágnás szép és vagyonos férfi volt, mint írták róla később: „tántzos, vidám Iffjú vólt” különösen azon idők botrányos, de szerte terjedő táncának volt mestere. Állítólag még a királyi család egyik tagja is tőle tanulta meg a… „matska tántzot”.

Aztán 1790 nyarán gróf Tisza Trencsényfürdőben megismerkedett egy szép fiatal arisztokrata hölggyel, egy tábornok lányával. Hamar megszerették egymást. Ebben a történetben ne is várjanak szexet – a nászéjszaka előtt bizony a fiatalok nem hogy nem közeledhettek egymáshoz, de kettesben soha egy szót sem válthattak! Mindig mások előtt találkoztak, vagy olyan körülményeket teremtettek számukra, hogy csak beszélgethettek, és a szülők, rokonok biztosak lehettek abban, hogy „másra” nem kerülhet sor. Igazából persze ilyesmi eszükbe sem jutott volna. Esküvő előtt még egy igazi csókról is csak álmodozhattak, és ez nem csak az arisztokraták között volt így, hanem a társadalom középső rétegeiben, például a polgárság köreiben is.

Tisza gróf úr tehát beleszeretett a leendő feleségébe és alig várta már az esküvőt. Mindazonáltal úgy gondolta, hogy még előtte elmegy Pozsonyba, és ott mulatozással tölti a hátralévő hónapokat. Tekinthette ezt afféle meghosszabbított „legénybúcsúnak” is. Hát élte is világát szorgosan, miközben az ország II. Lipót király koronázására készült. Az osztrák Habsburg császárokat Bécsben, de ugyanazokat magyar királlyá mindig Pozsonyban koronázták meg. Erre a nagy ünnepségre hónapokon át készülődött a város. Vay Sarolta, aki az esetet leírta, egyszerre volt nő és arisztokrata, érthető tehát, hogy csak bizonyos körülírással ismertette a sztori lényegét. Megemlítette „a sok suhogó selyembe öltözött szép pillangót” is, akik mind a városba gyűltek és ajánlották sokoldalú szolgálataikat az ott nyüzsgő uraknak.

Egyszerűbben kifejezve: a prostik a pénzszagra gyűltek, még Bécsből is jöttek százával, hogy megkopasszák a magyar és nem magyar arisztokratákat. Tisza uram is élt a lehetőséggel. Jó néhány fizetett hölggyel fekhetett le, mígnem aztán kínos meglepetés érte: valamilyen nyavalyát, nemi betegséget kapott az egyiktől!

És nem valami könnyen múló fajtát, az biztos. Ma már lueszre, szifiliszre gyanakodhatunk, ugyanis az orvosok megállapították, hogy „sorvadásos nyavalyát” kapott a gróf úr… Ami drámai bejelentés volt, hiszen, ha ez igaz, nemhogy el kell halasztani az esküvőt, de talán soha nem is nősülhet meg! Nem adhatja tovább a betegséget a majdani feleségének! Arról nem is szólva, hogy a kór elsorvasztja majd a testét, a szervezetét. Akkoriban erre a bajra még nem volt ellenszere az orvostudománynak.

Ott állt hát a gróf 1791-ben, betegen, ráadásul még csak el sem mondhatta a menyasszony családjának, mi történt! Pedig a tábornok és a felesége – és persze a lányuk – várták, hogy Tisza jelentkezzen. De ő csak lapított, nem tudta, mit tegyen. Közben elmúlott az esküvőre kitűzött határidő. A tábornok, mivel továbbra sem kapott életjelet a gróftól, egy rövid, de határozott és csöppet sem dicsérő levél kíséretében visszaküldte a lányának adott jegygyűrűt. Ez csak rontott a beteg állapotán. Pszichés elváltozások mutatkoztak, részben a betegség, részben a kialakult helyzet miatt. Az addig sokak által kedvelt és szelíd férfi megváltozott, mindenkivel veszekedett, dühöngött és kezdett furcsán viselkedni. Éjjel háromkor felköltötte az inasát azért, hogy fésülje meg. Egy másik alkalommal az éjszaka közepén Bécsben a királyi palotába akart bemenni mindenáron, az őrség elfogta és mivel arisztokrata volt és őrült, egy „tébolydába” vitették. Még később vendégségben volt valakinél és magyar nótákat húzatott a cigánnyal, hogy aztán hirtelen megváltozzon a kedve és viselkedése: felkapott egy széket és törni-zúzni kezdte vendéglátója bútorait… Még később térden állva könyörgött az orvosának: lője őt agyon!

Botrány botrányt követett… A Tisza-ügy ideig-óráig háttérbe szorult, amikor a közvélemény bécsi és pozsonyi előkelő hölgyek botrányait kezdte tárgyalni! Például 1791-ben történt, hogy „a bétsi élet két tündére”, egy magyar arisztokrata felesége és nővére simán megszöktek két „ángliussal”, faképnél hagyva férjeiket.

De aztán gróf Tisza mégis visszakerült a sajátos, csak szájról szájra terjesztett hírek élére. Egy napon ugyanis már nem bírta tovább a rá nehezedő nyomást: bezárkózott szobájába, elővett két éles beretvát és azokkal felváltva össze-vissza vagdosta a nyakát, mígnem rátalált egy érre. Percek alatt elvérzett bécsi lakásában, mielőtt rátörték az ajtót.

Bármennyire is arisztokrata volt életében, a halálban nem kapott különleges elbánást. Egyszerűen elvitték egy polgári kórházba. Idézet egy akkor Bécsben élő magyar úr haza írott leveléből: „hogy ott az emberi test alkotvánnyát s’ a bontzolás mesterségét tanulhassák rajta az orvosi tudományt gyakorló Iffjak”.

Olykor hát a szerelem nem ad elégséges védelmet, a szex pedig végzetes élethelyzetekbe sodorhatja az embert.

A szerelem nem kerülte el Széchenyi Istvánt sem, akit Kossuth egyszer ironikusan nevezett „a legnagyobb magyarnak” (amikor ez elhangzott nyilvánosan, a gróf sértődötten felállt és távoztával úgy becsapta maga mögött az ajtót, hogy hullott a vakolat, hisz érezte a gúnyt – mára viszont mindenki azt hiszi, az elnevezés komoly volt és ráillett a magyarul törve beszélő grófra…).

A gróf, akit mindenki csak „Stefinek” hívott – hiszen ritkán hivatta magát Istvánnak: ő inkább „Stefan” volt – már tizenévesen katona lett és sokáig az is maradt. Akkoriban ő sem vetette meg a katonatisztekre oly jellemző futó kalandokat. Az osztrák sereg tisztjei – miként gyanúm szerint a világ minden seregének katonái – a tengerészek mintájára vándorlásaik, áthelyezéseik közben minden városban más nővel vagy nőkkel... hogy’ is mondjam csak… „tartották a szorosabb kapcsolatot”. A másik város, másik nő elvhez a fiatal, család nélküli tisztek nagyon ragaszkodtak.

Feljegyezték, hogy amikor Milánóban – akkori német nevén Mailandban – Széchenyi az utcán sétált egy barátjával, gróf Andrássy Györggyel, a két férfi összefutott egy „tüzes szemű signorával” (Vay). A jelenet azzal végződött, hogy Széchenyi szó nélkül otthagyta barátját, odament az olasz nőhöz és együtt távoztak valahová. Andrássy gróf úr megkövülten bámult utánuk. És mivel közös szállásuk volt, hát a gróf három napig várta Stefit, mire az megjelent. Semmit se mesélt az élményeiről, arról sem, hogyan eshetett meg, hogy három napig ki sem jöttek az ágyból. Széchenyi végül is csak annyit mondott: „Kirándultam a paradicsomba, ez minden.”

Az 1820-as években (Stefi már harminc is elmúlott, és még mindig nem nősült meg) már sorra jelentek meg később híressé lett könyvei, ugyanakkor egyre többen figyelték értetlenül, hogy a grófnak nincs senkije, nem is udvarol. Nemhogy nősülésre adná a fejét! Még az uralkodó, I. Ferenc is megszidta sokszor. A harmincnégy éves Széchenyi a már említett Andrássy barátjának ekkortájt azt írta: „Egyszerre csak vén, kopasz fickó leszek és nem lesz, aki öregségemben ápoljon, és a szemeimet befogja” – amivel a halálára célzott. (A fiatalabb olvasók kedvéért: akkoriban az emberek nem kórházban, hanem otthon haldokoltak és mentek el.)

Aztán meglátta élete nagy szerelmét, Seilern Crescence grófnét, akibe rögtön beleesett. Viszont drámai csapásként kellett megértenie, hogy az asszony már négy éve egy magyar arisztokrata, Zichy Károly felesége. Így nem közelíthetett hozzá…

Vagy mégis? Mindjárt ez elején áruljuk el: „Stefi” onnantól kezdve tizenhárom éven át hol évekre eltávolodott tőle – elment például Angliába – hol meg a legvadabb dolgokat követte el, csakhogy rávegye az asszonyt, hogy létesítsenek kapcsolatot. Ám a grófné szerette a férjét, tehát a neki címzett és titokban küldött szerelmes leveleket felbontatlanul küldte vissza. Kár, mert a gróf a kor színvonalán például ilyen csodálatos zöngeményeket vetett papírra: „Lelkem elveszti delejtűjét, és alámerül a boldogtalanság sötét tengerébe”. Ráadásul mindezt németül („delejtű”: iránytű. A mágnesességet nevezték régi magyar nyelven „delej”-nek).

Volt, hogy Széchenyi Stefi százak szeme láttára hívatlanul ment be az asszony színházi páholyába és ott feltűnően udvarolt neki, míg végül Crescence faképnél hagyta. Mindez azzal is járt, hogy a gróf elvesztette önbizalmát, „a szerencsés és merész nőhódító ezzel az asszonnyal szemben ügyetlen és bátortalan lett, mint a tánciskolába járó diák”. Képes volt meglett férfi létére órákig sétálni a Zichy-palota előtt, de amikor a kapun kilépett a grófné, Stefi gróf egy másik kapualjba menekült, nehogy az asszony észrevegye őt. Azokban az években mindig ott volt, ahol Crescence (ejtsd: kreszansz). Ha a grófné Pesten volt, Széchenyi is – ha a grófné Bécsbe utazott, a következő postakocsinak utasa volt már Stefi is. Néha társaságban találkoztak, ahol a grófné ügyet sem vetett Stefire, az viszont itta minden szavát, és alig bírta levenni róla a tekintetét.

Mindenesetre a sok visszautasítás hatására a gróf annyit szenvedett, annyira megváltozott még a külseje is, hogy alig ismertek rá. Sovány lett, a bőre sárga, és hónapokon át alig szólt bárkihez is. Betege volt annak a nőnek, a szerelemnek. Többször elhatározta, hogy öngyilkos lesz, mert „nem élet az élet ön nélkül”, írta egy szintén el nem olvasott levélben.

Ismétlem, így ment ez tizenhárom évig, mígnem aztán egy kevéssé szép napon, 1834 decemberében Zichy Károly úr meghalt. Kétszeresen változott hát a helyzet: Crescence özvegy volt, a gróf pedig időközben híres ember lett, mindenki róla beszélt. És amikor egy társaságban ismét találkoztak, a grófnő jelezte Stefinek: beszélhet..! Most már meghallgatja, mit is akar neki mondani..? (Nem mintha nem tudta volna, már évek óta). És így történt, mint a mesében, hogy a kitartás és hűség elnyerte jutalmát. Vay: „A tizenhárom évi hűséges, tűrő, váró, bízó szerelem végre jutalmat érdemelt”. Ugyan rámentek élete legszebb évei, de Stefi gróf megkapta, amire vágyott.

Lehet, hogy talán nem is a szerelmi történetekhez kellene sorolni az egykoron híres-hírhedt Széchy Mária személyét? Jobban illene netán a csaló, szélhámos nők közé? Ámde ő történelmünk egy viszonylag ismert alakja volt. Olyan nő, akihez századokkal halála után is verseket írtak a – nem is akármilyen – költők, például Berzsenyi, Petőfi, Arany, és nem akármilyen prózaírók énekelték meg tetteit: Kisfaludy, Mikszáth, Móricz… a sort lehetne folytatni.

Nem tudjuk, mikor született: valamikor 1610 körül. Apja egy erőszakoskodó főúr volt, aki politikai nézeteit is elég sűrűn változtatta, végül 1625-ben a saját szolgái végeztek vele. Ebből is sejthető, mennyire „szerette” őt mindenki. Mária tizenhét évesen ment férjhez először, anyja talált neki híres családból származó – mert Bethlen névre hallgató – de szegény vőlegényt. Két kislányuk született, mindkettő meghalt, és a házasság ötödik évében az ifjú férj is hosszas betegségbe esett, majd meghalt. Mária huszonkét évesen lett özvegy először. Pletykálták, hogy megcsalta beteg férjét, mert neki már csak ilyen volt a természete. Ma azt mondanánk: nem élhetett szex nélkül!

Mária állítólag a férje húgának férjével, azaz a sógorával szűrte össze a levet, de ezt sohasem bizonyították. Mindenesetre az asszony „hírneve” kezdett terjedni, mint olyan nőé, aki eléggé erkölcstelen életmódot folytat. Mivel az ország egyik legismertebb arisztokrata családjának volt tagja, hát az emberek kéjesen ismételgették vélt vagy valós tetteit, és terjesztették a pletykákat szorgalmasan. A férje révén a lengyel, svéd, sőt angol uralkodóházzal is rokonságba keveredett asszony a világra ügyet sem vetve élte az életét. Aztán talált egy szexuálisan neki nagyon is megfelelő partnert, egy teljesen ismeretlen kisnemest, valami Kun Istvánt, akihez gyorsan férjhez is ment. Kun uram a maga idejében, az 1630-as években egy senki volt, korábban még csak nem is hallottak róla. De Mária elintézte, hogy vármegyei főispánt csináljanak belőle. Ő odaadta magát és számos birtokát ennek a félművelt alaknak, akinek valószínűleg egyetlen igazi tudása volt, azt is az ágyban gyakorolhatta. Mert Mária egy ideig nagyon ragaszkodott hozzá, mindenre kész volt érte.

De ez nem tartott sokáig. A szex varázsa elmúlott, úgy sejtjük, Kun István teljesítménye egy idő után unalmassá lett: Mária asszony ennél többre vágyott. A kapcsolat megromlott, és Máriának elege lett nem csak a férfiból, de falusi otthonukból is. A hölgy nagyvilági életre vágyott – mindenáron. Hát fogta magát és megszökött! Otthagyta a férjét, és egyik saját birtokára költözött.

Nagy botrány volt ám ez annakidején! A nő, aki elhagyta férjét, példás büntetést érdemelt. Az Egyház is elítélte: senki, még egy parasztasszony sem hagyhatta ott a férjét. Ha ezt egy híres mágnás család lánya tette, pláne nagy volt a felhördülés… Ámde Mária asszony nem törődött a világ nyelvével, élt a maga szabályai szerint. Gondolom, ez sok nőnek imponált, de erről nem illett beszélni sem.

Mindenesetre Kun uram egyedül maradt, mindenki rajta nevetett, emésztette a szégyen. Most jött rá, hogy az asszony folyton vásárolt: földeket, birtokokat, drágaköveket, drága ruhákat, díszes lószerszámokat, bútorokat és szőnyegeket a birtokaira, váraiba, kastélyaiba. A férjnek meg semmi sem jutott… Kun uram kétszeresen is sértve érezte hát magát, ezért egy téli éjszakán kétszázötven fegyveres emberrel megrohamozta felesége otthonát! De míg az udvarház lent volt a völgyben Déva vára alatt, addig odafönt a vár is az asszony tulajdonát képezte. Miközben az ostromlók próbálták kidönteni a kaput, Mária felkapta ruháit és egy lovon felvágtatott a várba. Szalárdi János a maga krónikájában részletesen leírta az eseményt; lám, Kun uram itt is kudarcot vallott. Az asszony feljutott a várába, és amint hajnalodott, a várból ágyukkal lövetni kezdte a… saját házát! A benne garázdálkodó, dühödten fosztogató rablók a nyakukba kapták az „áldást”: el is menekültek a fegyveres támadók.

Hogy, hogy nem, de Máriának sikerült elérnie, hogy az Egyház elválassza őt ettől az embertől! Hogy milyen úton-módon érte el az egyházi méltóságok protekcióját, csak sejthetjük. Pénzzel, vagy… más módon, de röpke hét év után ismét szabad asszony lett belőle. Sejthetjük, hogy ezalatt sem élt zárdai életet, de mert nem akart támadási felületet adni az őt zaklató, bíróságokon birtokperekkel fenyegető rosszakaróinak – hát azokban az időkben diszkréten szerelmeskedett.

Az erdélyi fejedelem akkoriban háborút indított a Habsburgok ellen. Murány vára részben Mária tulajdonát képezte, de valljuk be, elég jelentéktelen erődítmény volt ez a maga idejében. Két húgának férje, a sógorai az erdélyiek oldalára álltak, remélve, ha azok győznek a háborúban, akkor Máriát teljesen kisemmizhetik a várból. A nő, aki ekkor már jól elmúlott harminc, de még mindig igen szép és vonzó asszonynak számított, úgy gondolta, hogy akkor ő majd a Habsburg-uralkodó pártjára áll, sőt, valami fortéllyal megszerzi az egész várat Bécs számára! És persze önmagának, mert akkor a kedves sógorokat rövid úton kiebrudalják onnan a császár emberei…

Akadt a környéken egy magyar várkapitány, bizonyos Wesselényi Ferenc. Mária neki üzent, aztán titkos találkozókat tartottak a közeli erdőben. Ahol csak ketten voltak és ahol talán nem csak a murányi várról esett szó… Mit kerteljünk: még a róluk íródott, majdnem ezersoros Gyöngyösi-éposz is sejteti, hogy e titkos találkákon mi történhetett. Ma már nem kétséges, hogy a negyvenes, fess, özvegy lovastiszt és a nála nem sokkal fiatalabb kívánatos özvegy-elvált-kikapós asszony alaposan „összejöttek”. Olyannyira, hogy onnantól kezdve az életük és sorsuk is összefonódott.

Annyi biztos, hogy az asszony a férfi, azaz a császári katonaság kezére játszotta a murányi várat, így az Bécsé lett. Wesselényi magas kitüntetést kapott az akcióért. Tiszttársai jól tudták, hogy a várat nem ostrommal, hanem az ágyban hódította meg – az már csak hab volt a tortán, hogy egy éjszaka aztán Mária segítségével bejutottak a várba és annak tornyára kitűzték a kétfejű sasos fekete-sárga Habsburg-lobogót. Ferenc úr pedig feleségül vette Mária asszonyt!

Ferencből nem sokkal később Magyarország nádora lett, azaz a király itteni helyetteseként az ország legfőbb méltósága. Rengeteg pénzük és birtokuk lett, igaz, ez sem volt elég. Különösen Mária vett fel eszement nagyságú kölcsönöket.

A murányi ügy miatt Kemény János erdélyi politikus (később egy évig maga is fejedelem) olyan dühös volt Máriára, hogy emlékirataiban szókimondó módon rettenetes dolgokat írt róla, többek között azt is, hogy Wesselényivel „nemcsak a várat hágatá meg, hanem magamagát is”, ami azért már akkor is elég erős „nyelvi fordulatnak” számított…

Mindenesetre több környező ország hadseregében a fiatal tisztekkel kiképzésük során állítólag ismertették a murányi „ostrom” történetét. A tisztek megtanulhatták, hogy nem csak karddal lehet várat foglalni, hanem egy bizonyos testrész ügyes használatával is.

Húsz évet élt egymással a házaspár, és minden bizonnyal lassan háttérbe szorult a szex, ahogyan az lenni szokott. Helyébe más vágyak léptek – Mária asszony esetében főleg a vagyonszerzés… meg a szinte szüntelen pereskedések a birtokokért. Az ország nádora otthon egy „papucs” volt, aki feleségének engedelmeskedett. Ezért nehezen hihető, hogy a feleség ne tudott volna arról, hogy a murányi vár ura, maga a nádor szervez egy Habsburg-ellenes összeesküvést olyan főurakkal, akik szembefordultak a bécsi hatalommal. Lehet, hogy éppen az asszony volt a lázadás szervezője, szépen csöndesen, a háttérben, és a férjét tolta maga előtt?

Mindenki hallott a Wesselényi-összeesküvésről, aminek kitörését a névadó már nem élhette meg: elvitte egy betegség.

Mivel Máriának éppen akkor Bécsben zajlott egy pere, ami ha rosszul végződik, elvihette vagyona javarészét, hát Wesselényi uram halála után összeszedte az összeesküvők Murányban tárolt iratait – a naiv főúri lázadók még a résztvevők névsorát is szépen felírták egy pergamenre! – és elvitte azokat Bécsbe, átadta a császári hatóságnak. Mária ekkor már öregasszony volt, és alighanem úgy is nézett ki. Ötvenhat évesen hirtelen magas rangú férje és támogatója nélkül maradt. Szexuális vonzereje rég elszállt, ráadásul hitelezők is szorongatták a nagy kölcsönök miatt – még a birtokai is veszélybe kerültek. A bécsi hatalom feltételezte, hogy Mária is részt vett az összeesküvésben. Ám mint feljelentő és idős asszony – bár a vezetőket (Zrínyi Pétert, Frangepán Ferencet és másokat) halálra ítélték – Mária megúszta… öt év börtönnel. Ez persze azt jelentette, hogy ezalatt elveszett mindene: birtokait elvették a hitelezők, elperelték az ellenségek. Hatvan múlott, amikor szabadult: már nem volt sem szép, sem gazdag, nem volt ő már senki.

Végül egy kis kőszegi házban élt afféle „házi őrizetben”, és gyógyfüvekkel foglalkozott. A hivatalos változat szerint az egykori „szexbomba” közel hetvenévesen halt meg az otthonában, és el is temették Kőszeg városában.

Csak később robbant a bomba. Kiderült, hogy a koporsót holttest nélkül tették le a földbe. Az öregasszony elutazott, miután a halálhírét keltette, és még hat évig élt máshol, álnéven! Lehet, hogy volt elrejtett pénze, azt mentette magával? Jóval később, egy iratból derült ki a csalás. Egy 1685-ben keltezett papíron Mária asszony – 6 évvel a „halála” után – szerepel a Munkács várában fogva tartottak listáján. Munkács akkor a kurucok várának számított. Máriát elfogták, mert feladta a Wesselényi-összeesküvőket, de azt remélték, hogy Bécs talán hajlandó lesz kicserélni őt elfogott kuruc tisztekre. Mindenesetre, amikor tizenkilencedik századi történészek kiharcolták, hogy a kőszegi templom kriptáját kinyithassák, a koporsóban bizony nem találtak mást, csak egy… pár cipőt.