William G. Winkler

Lánykereskedők

Tartalom

A szexrabszolgaságról, a pedofilokat kiszolgáló bűnszövetkezetekről, az új, kifejezetten kelet-európai típusú maffiák kegyetlenségéről szól William G. Winkler hatodik regénye, mely nagy valószínűséggel a legkeményebb krimi, ami valaha magyar nyelven megjelent. Sötét világ idegborzoló hitelességgel ábrázolva, ami alighanem a szerző korábbi műveit is jellemző alapos helyismeret és gondos kutatómunka eredménye.

A sebesen pergő, fordulatos történetnek Budapest, Köln, München, valamint Erdély és Oroszország a helyszínei. Válogatott nehézfiúk, kíméletlenül kihasznált és rettegésben tartott örömlányok, szüleiktől elrabolt és pokoli létre ítélt gyerekek a szereplők. És néhány – mindig hátrányban és késésben lévő – magyar és német nyomozó, akik csaknem esélytelenek az évtizedes tapasztalatokkal rendelkező és több országban is nyilvánosházak hálózatát működtető keleti bűnszövetkezettel és annak mindenható főnökével szemben.

A küzdelem egyenlőtlen, az emberi élet olcsó, a szerencse csak nagyritkán szegődik a jófiúk mellé. Így, akárcsak a Frankfurtban élő szerző előző true crime könyveiben, a szerelmesek egymásra találnak ugyan, de a happy end most is elmarad. És jóllehet a feszültség egy pillanatra sem csökken, az olvasó mégis azzal a nyugtalanító érzéssel teszi le ezt a könyvet, hogy a hétfejű sárkány néhány fejét levágták ugyan, de gyorsan újak nőhetnek helyettük.
A regény a krimi és a tényirodalom kedvelői közül is csak az erős idegzetűeknek ajánlott. Megszületése mégis a lehető legidőszerűbb, amennyiben ma a terrorizmus és a korrupció mellett alighanem a lánykereskedelem és a pedofil hálózatok burjánzása a legnagyobb veszély, amely a civilizált világot fenyegeti.

További megjelent kötetek:

2010-es izotóp

Holland alagút

Zokog a föld

Sabine

A pénzváltó

William G. Winkler

Lánykereskedők

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2017.

© Lánykereskedők

William G. Winkler, 2017

Szerkesztő

Bokor Pál

Korrektor

Végh Janka

Tipográfia, tördelés

Cseszkó Renáta

Borítóterv

Felföldi Anna

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója 1114 Budapest, Bartók Béla út 55. E-mail cím: atlantic.new@chello.hu www.atlanticpress.hu, telefon: 212-2443

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás bármely formáját, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának, digitális, elektronikus, képregény, hangoskönyv stb. kiadásának jogát is.

© Atlantic Press Kiadó, 2017

1.

A fekete Mercedes szinte hangtalanul suhant az autópályán Nyíregyháza felé. Hat literes, tizenkét hengeres motorja a súlyos páncélozás ellenére könnyedén röpítette az úton. A sofőr gondosan ügyelt arra, hogy az előtte futó Range Roverhez képest állandó távolságot tartson. Konsztantyin Volkov pedig kényelmesen hátradőlt a Mercedes hátsó ülésén és élvezte az elsuhanó téli táj látványát.

Bár kinyírni még nem próbálták, a biztonsági intézkedésekhez mindig ragaszkodott. Ezért már régen nem közlekedett testőrök nélkül, akik most is ott ültek a másik kocsiban. Meg volt győződve arról, hogy egy üzletember sosem lehet eléggé óvatos, hiszen jónéhány esetben bebizonyosodott, hogy az ő köreiben a legapróbb könnyelműség is végzetes következményekkel járhat. A Konsztantyin nevet is óvatosságból vette fel, eredetileg nem így hívták. Amúgy tökéletesen megbízott a csapatában, és őt is a legnagyobb tisztelettel vették körül. Ennek jele volt a „Kosztya bácsi” becenév is, ahogy legközelebbi emberei szólították, jóllehet még alig múlt 45 éves.

A két autó megállás nélkül vágott át Nyíregyházán, majd az ukrán határ felé fordultak. Tíz kilométerrel a határ előtt, egy Tiszabezdéd nevű helységnél letértek az autópályáról és a temetőt elhagyva egy földúton haladtak tovább. További mintegy öt kilométer után megálltak egy magányos ház előtt, mely az út jobboldalán volt. Egy véletlenül idetévedő idegen meglepődött volna, hogy ez az istenhátamögötti helyen álló ház milyen jó állapotban van. Idegen persze nemigen tévedt erre, különben még jobban meglepődött volna a ház belső berendezésén. A tekintélyes alapterületű földszintes épületben volt négy szoba, két fürdőszoba és egy konyha, továbbá egy hatalmas, raktárhelyiség. Abban plafonig érő polcok álltak, és volt még ott két elektromos meghajtású villás targonca is a rakodáshoz. A két targoncavezetőn kívül a raktárban még ketten voltak, két kék kezeslábasba öltözött munkás szorgoskodott ott. Kisebb csomagokat pakoltak nagy kartondobozokba, melyek azután a polcokra kerültek.

A pincében, ami tanyasi házaknál igencsak szokatlan, volt még négy kisebb szoba is, mindegyikben két emeletes ágy és egy mosdó meg egy WC kagyló. Ezek a szobák, vagy fülkék, a puritán berendezésükkel és a vasajtóval, mely a folyosóra nyílt, leginkább börtöncellához hasonlítottak, és rendeltetésük szerint nem is álltak messze azoktól. A szellőzésükről a folyósó plafonján húzódó levegőcsatorna gondoskodott, mely kivezetett a ház tetejére, ahol egy nagy ventillátor biztosította a friss levegő beáramlását.

Amikor a két gépkocsi a házhoz ért, onnan egy feltűnően magas, erős alkatú, borotváltfejű férfi szaladt a vendégek elé. A Mercedes sofőrje kiugrott az autóból, körülnézett, hogy nem tartózkodik-e idegen a közelben, majd kitárta a hátsó ajtót, hogy utasa is kiszállhasson.

Volkov szertartásosan megölelte az őt fogadó óriást:

– Szergej, örülök, hogy látlak, mi újság nálatok?

– Minden rendben van, főnök. A cigit most rakodják a gyűjtőkartonokba, holnapután várjuk a kamiont, ami Hollandiába viszi őket.

– És a magyar piac?

– Tízezer tízdobozos kartont szántunk ide, ezeket én viszem el Miskolcra és ott szétosztom a kulik között.

– Legyél nagyon óvatos, senki sem tudhatja, honnan jön a cigaretta.

– Ismersz, főnök, nem lesz semmi probléma.

– Jól van. Menjünk be. Hadd nézzem meg, hogyan alakítottátok ki a pincét.

A pincében Kosztya bácsi benézett az egyik szobába, megvizsgálta a zárakat, leheveredett egy ágyra, kényelmesnek találta, majd elégedetten elindult vissza a földszintre. Ott Szergej teával kínálta főnökét, aki élvezettel kortyolgatta a forró italt.

– Hogy tetszett a pince?

– Úgy látom, rendben lesz. Kicsit még csinosítsátok a szobákat, tegyetek be valami terítőt az ágyakra, ne tűnjenek börtöncellának. Az építőbrigáddal minden úgy ment, ahogy megbeszéltük?

– Igen. Hárman voltak, oroszok. Amint befejezték a munkát, én vittem át őket Lvovba, ahonnan hazarepültek Rosztovba. Annyit tudnak csak, hogy Magyarországon voltak, de hogy pontosan hol, arról fogalmuk sincs.

– Jól van, Szergej. Pár nap, és itt lesz az első szállítmány. Lehet, hogy eltart egy ideig, amíg a továbbszállításukat meg tudjuk szervezni. Addig igyekezz jól tartani őket. Fontos, hogy amennyire lehet, jó hangulatban legyenek.

– Értem, rendben lesz…? És a fiúk? Kellenek? Hívjam őket, lesz az újak között olyan, akit most kell bejáratni?

– Ezt nem tudjuk, remélem, nem lesz rá szükség, de persze a fiúk legyenek készenlétben. Ki segít neked?

– Tamara, egy ideje velem él.

– Ismerem?

– Lehet, hogy láttad őt Kijevben, az ottani Rio bárban táncolt.

– Megbízható a lány? Tudod, hogy semmit nem kockáztathatunk. És minél kevesebben látják, hogy mi történik, annál jobb. Szóval?

– Tamara felől legyél nyugodt. Kihoztam onnan és úri módon eltartom. Annyira hálás nekem ezért, hogy eszébe sem jutna veszélyeztetni a dolgaimat.

– Jól van Szergej, de azért vigyázz. Majd jelentkezem, mielőtt jön a szállítmány.

Kosztya bácsi ezzel elbúcsúzott, s ahogy kiért a ház elé, a sofőrje már nyitotta is a Mercedes ajtaját. Aztán a két autó nekivágott az ösvénynek. Indultak vissza Budapest felé.

2.

Senki sem születik bűnözőnek. Volkovot rendes, meglehet az átlagnál kicsit vérmesebb és nagyravágyóbb fiúnak ismerték a Moszkva melletti Ogyincovo 3-as számú iskolájában. A tizedik osztály elvégzése után nagynehezen leérettségizett. Egyetemre a tanulmányi eredményei alapján nem is gondolhatott, ahhoz meg semmi kedve nem volt, hogy szakmát tanuljon és éhbéren tengődjön, mint a vele egykorúak zöme.

Már korábban is csodálta viszont egyik szomszédjuk két idősebb fiát, akik akkortájt még meglehetősen szokatlan életvitelükkel egy egészen másfajta lehetőséget villantottak fel előtte, mint amiket otthonról ajánlhattak volna neki. Ezek a srácok szép autókban furikáztak és dögös lányokkal lógtak. Kosztya – akkor még Szása – tehát odasündörgött a két fiú közül az idősebbhez, Ljovához, és minden további nélkül közölte vele, hogy szívesen lenne a segédje, ha ez lehetséges. Ezt úgy kérdezte, hogy fogalma sem volt, miben állhat a nagyfiúk szolgálatára, de jókor és jó stílusban adta elő a dolgot. Ljova pedig, aki már akkor a később Ogyincovói Fiúk néven hirhedtté vált bűnbandához tartozott, örült, hogy egy közelben lakó új taggal bővíthette a csapatát.

Szása ekkor kezdte a Kosztya nevet használni. Eleinte kisebb futármegbízatásokat kapott, majd amikor a csapatnak sikerült megszereznie egy segélyszállítmány elosztásának a jogát, azt a feladatot kapta, hogy az abból ellopott szajrét a feketepiacon értékesítse. Ez a melója olyan jól sikerült, hogy a csapat vezetői újabb megbízást adtak az értelmes fiúnak: alapítson egy céget a bevételek tisztára mosása céljából. A cég tulajdonosa és igazgatója természetesen Volkov lett. Az igazi főnökök megengedték, hogy a bevétel egy részét megtarthassa. Ebből a pénzből indította első saját vállalkozását. Felbérelt három nehézfiút, akiknek az volt a feladata, hogy a környékbeli üzletek, vendéglők és bárok tulajdonosaitól védelmi pénzt szedjenek be. Ogyincovo környékén ettől kezdve gyakrabban törtek be a kirakatüvegek, méregdrága italok zuhantak le a bárpultokról, és a kerületi elsősegély állomáson is előfordult, hogy betört orrú, kificamodott karú kisvállalkozókat kellett elsősegélyben részesíteni. Utóbbiak persze minden alkalommal balesetre hivatkoztak, ahelyett, hogy a rendőrséghez fordultak volna.

Volkov roppant óvatosan, fokozatosan terjesztette ki ezt a tevékenységét, de nemcsak a törvénnyel nem akart összeütközésbe kerülni, hanem a saját főnökeivel sem, ezért inkább külföldre ácsingózott. Abban, hogy ez a vágya is valóra váljon, egy véletlen volt a segítségére.

A főnökség egy alkalommal a Moszkvától 200 kilométerre fekvő Uljanovszkba küldte tárgyalni. Ottani partnere pedig vacsora után elvitte egy volt kultúrházba, amely újabban többféle szórakozóhelyként működött. Volt benne étterem, bowling pálya, játékkaszinó, továbbá egy Fehér Orchidea nevű sztriptízbár. Utóbbiból a vendégek az általuk kiválasztott lányokat felvihették egy fordulóra az emeleti szobák egyikébe. Az uljanovszki ember jól ismerte a ház tulajdonosát, egy legalább százhúsz kilós negyven körüli kopasz fazont, aki az asztalukhoz ült és elpanaszolta, hogy valószínűleg rövidesen be kell zárnia a kócerájt, mert a rendőrség állandóan zaklatja.

Ezen a ponton Volkov felajánlotta, hogy megszervezi a ház védelmét, és az uljanovszki ügynök közvetítésével lezsírozza a dolgokat a rendőrséggel. Meg is egyeztek egy komolyabb összegben, és Kosztya szerencséjére a dolog hosszabb távon is működőképesnek bizonyult. Jutott a zsaruknak, az uljanovszkiaknak és persze neki is.

Az így befolyó pénzből származott az alaptőkéje az Interlog Holding nevű, a Seychelleken bejegyzett offshore cégnek, amelynek Volkov most már az igazi tulajdonosa lett. A cégre támaszkodva többéves szorgalmas munkával sikerült felépítenie egy megfelelő pénzügyi háttérrel rendelkező, szerteágazó kapcsolatokra támaszkodó szervezetet, amelynek hamarosan már számos leányvállalata működött Európában. Mindegyiknek az élén Volkov valamelyik bizalmasa állt. A kassza kulcsa az ő kezében volt, de ha bármelyik vállalat összeütközésbe került volna a hatóságokkal, ő biztonságban tudhatta magát, mert a neve nem szerepelt a papírokban.

Öt évvel történetünk kezdete előtt Volkov nagy pénzért magyar állampolgárságot vásárolt és véglegesen áttelepült Budapestre. Egyrészt azért költözött Magyarországra, hogy szabadon utazhasson egész Európában, másrészt azért, hogy kikerüljön a konkurencia látóteréből. Konsztantyin Volkov – ekkor már papírjaiban is ez a név szerepelt – a beavatatlanok szemében csak egyike volt a mintegy harmincezer Magyarországon élő orosznak, akik közül többszázan az Oroszországból ideutalt vagyonukból élték Budapesten a gazdagok gondtalan életét.

A Rózsadombon egy elhanyagolt házat vásárolt meg. Csak azért nem újat, hogy ne legyen feltűnő a hatóságoknak, mekkora összeget képes mellényzsebből kifizetni. A penészes és málladozó falú, de tágas villát aztán pincétől a padlásig felújíttatta. A pincében úszómedencét és szaunát építtetett, egy másik pincehelyiségben temperált raktárt alakíttatott ki, ahol értékes borgyűjteményét őrízte. A földszintet egy nagy könyvtárszoba uralta, ami egyben tárgyalóként is szolgált. Mellette volt az ebédlő, a ház urának dolgozószobája, és egy fürdőszoba külön WC-vel a vendégeknek. A hatalmas konyhában, mely szintén a földszinten volt, a szakács a tulajdonos addigra már nagyon is kényes ízlésének megfelelő orosz, magyar és francia ételkülönlegességeket készített Kosztya és néha meglepően magas állású vendégei számára. Az első emeleten volt a tulajdonos nagy hálószobája, mellette a fürdőszobája jakuzzival, továbbá négy vendégszoba, melyek mindegyikéhez egy-egy kisebb fürdőszobát építettek. A második emeleten voltak a személyzet szobái: a sofőr, a szakács, két testőr és a házmester laktak ott, de a kevésbé fontos, javarészt Oroszországból érkező vendégeket is ott helyezték el.

A szomszédok érdeklődéssel figyelték ezeket a fejleményeket. Jól jött nekik a villa újjáépülése, mert a lepusztult ház eltűnésével azonnal megugrottak az utcában az ingatlanárak. Különösen örültek annak, hogy az új tulaj az elhanyagolt kertet is rendbehozatta: kiirtották az elburjánzott parlagfüvet és új fákat is ültettek. Az sem zavart senkit, hogy a villában időnként kisebb-nagyobb társaság gyűlt össze, mintha csak zártkörű konferenciák zajlottak volna ott. A vendégek nem voltak zajosak, autóikat sem a keskeny utcában állították le, hanem a villa saját kertjében kialakított, fehérkavicsos parkolóhelyen.

Budapesten Volkov párhónapos időkülönbséggel, de azért viszonylag gyors egymásutánban hozott létre újabb cégeket, melyek közül mindegyiknek volt az illegális tevékenysége mellett egy fedőfeladata is. Az egyik takarítóvállalatként működött, de főleg védelmi pénz beszedésével foglalkozott. A másik hivatalosan médiaügynökség volt, azonban tiltott szerencsejáték volt a fő profilja. A harmadik internetes gyógyszerküldő cégnek álcázta magát, de csempészett cigarettát forgalmazott.

Előfordult persze, hogy valamelyik vállalkozása gyanút keltett, de ügyvédei segítségével Volkov mindig időben felszámoltatta a veszélyessé vált céget. A debreceni bejegyzésű Szellőzőberendezés Kft-je hivatalosan magyar szakmunkásokat közvetített németországi munkára. Emögött a legális tevékenység mögött volt azonban egy másik feladata is: lányokat közvetített prostitúcióra Nyugat-Európába. És mivel ez volt Kosztya legjobban fizető vállalkozása, igyekezett minél jobban kiterjeszteni tevékenységét. Ehhez pedig minél több új lányra volt szüksége.

Ügynökei szétrajzottak Kelet-Európa legszegényebb vidékein, hogy lányokat toborozzanak. Általában azzal a dumával álltak elő, hogy nyugat-európai bárokba keresnek táncosnőket. A legtöbb lány volt olyan hiszékeny, hogy rögtön igent mondott. Hát persze. A remény, hogy könnyen juthatnak sokkal nagyobb pénzekhez, mint otthoni állásukban, többnyire háttérbe szorította félelmeiket. Az ügynököket Kosztya személyesen igazította el. Minden alkalommal lelkükre kötötte, hogy ismerjék meg a lányok családi körülményeit, mert arra is gondolt, hogy ha később problémák merülnének fel, a hozzátartozókat érintő fenyegetőzés a legjobb módja a makrancos lányok megszelídítésének. A lányokat – a tiszabezdédi tranzitház felépüléséig – általában valamelyik ügynök lakásán gyűjtötték össze. Onnan utaztak tovább ausztriai, németországi, hollandiai nyilvános házakba, idős férfiak számára különleges szolgáltatásokat nyújtó svájci szanatóriumokba vagy olasz és francia call girl hálózatokba.

Kockázatos biznisz volt ez, és különösen veszélyes lett volna budapesti lakásokban várakoztatni a továbbutazásra váró és közben kemény „tréningre” kényszerített lányokat. A tiszabezdédi házra azért volt szükség, hogy a továbbiakban ott készítsék fel a lányokat a nekik szánt melóra. Ha pedig valamelyikük megmakacsolta magát, ami viszonylag ritkán fordult elő, mert legtöbben sejtették, hogy jó mozgáskészségüket egyéb célokra is használni fogják, akkor a külön erre rendszeresített erősfiúk leteperték és megerőszakolták a renitenskedőt, majd addig ütötték a veséjét (nehogy meglátsszon a testén a kínzás nyoma), amig bele nem törődött sorsába. A mobiltelefonokat persze az első adandó alkalommal elvették tőlük, nehogy bármilyen módon kapcsolatba léphessenek a családdal.

Egy másik csapat feladata volt gondoskodni arról, hogy a lányok a megkeresett pénz javarészét leadják. A szálláson és étkezésen kívül általában csak napi tíz-húsz eurót hagytak náluk, hogy a legfontosabb ruhaneműt és piperét beszerezhessék. A felügyelő csapat tagjai a bevétel tíz százalékát tarthatták meg, így ők is közvetlenül érdekeltek voltak abban, hogy a lányok minél többet „termeljenek”. És voltak normák is. Minden lánynak naponta legalább 500 eurót kellett megkeresnie. Ha a bevétel nem volt elég nagy, illetve ha kiderült, hogy valamelyik lány pénzt próbált eldugni, megverték, megalázták, vagy más büntetést alkalmaztak. A felügyelők találékonysága e tekintetben határtalan volt, Volkov pedig a rózsadombi fejtágítókon soha nem ment bele a részletekbe, amikor arról volt szó, hogy egyes „munkavállalóikat” hogyan törjék be.

Ő nem volt híve az erőszaknak. A fiúkat csak szükség esetén engedte volna rá a lányokra. Csakhogy elvált feleségétől való fia, Vologya, aki az egész nyugat-európai hálózatot felügyelte, apjának pont az ellentéte volt ebben a tekintetben is. A stratégiai gondolkodás nem tartozott az ifjabb Volkov erényei közé, ezzel szemben szinte szadista módon erőszakos volt. Sok lányt sajátkezűleg kínzott meg, mert élvezte, hogy hatalma van felettük. A szex a neki kiszolgáltatott lányokkal a többiekkel ellentétben őt nem érdekelte, a kínzások annál inkább.