Fordította

HARCI ANDOR

© Sue Fortin

Hungarian translation © Harci Andor, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Laik Eszter

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-68-0

A szerzőről

Sue Fortin Hertfordshire-ben született, de nomád gyermekkora volt, családjával gyakran költözött, mígnem West Sussexben végleg letelepedtek. Házas, négy gyermeke van, akik türelmesen viselik írással töltött napjait, de amikor nem a billentyűzet mögött ül, boldogan fordít rájuk időt, élvezve a családi fészekhez közeli partot és a South Downs-dombságot. Sue tagja a Crime Writers’ Association (Krimiírók Szövetsége) nevű egyesületnek.

Képtelen lettem volna lánytestvérekről úgy könyvet írni,
hogy nem saját testvéremnek, Jacqueline-nek címzem.
Bár itt kell megjegyeznem, a történet össze sem mérhető a mi viszonyunkkal.

1. fejezet

A leghidegebb helyeket néha nem a tél sűrűje rejti, mikor fehér gomolyokba gyűlik a lehelet, és az ember lába érzéketlen a hidegtől, az ujjai pedig elgémberedtek a fagytól. A leghidegebb helyek néha családi körben, saját otthonod melegében rejtőznek.

Fekszem egy ágyban, ami nem az enyém; ennyit biztosan tudok. Először is, keményebb a matrac, nem érzem a megszokott, ismerős puhaságot. Kinyújtom puhatolódzva az ujjaimat, a pamut halk súrlódását hallom a műanyagon. Vízhatlan matrac, könyvelem el magamban.

Érzem magamon az ágynemű súlyát. A szálas paplan megnyugtató puhaságát azonban hiányolom. Nehezebb, kevésbé ruganyos súly terül el rajtam. Felemelem az ujjam, és az anyaghoz érintem. Kemény pamut ez is. Ha tippelnem kell, a túlsúly egy pléd lesz a takarón. Fogadok, hogy kék. Majd egy kis gondolkodás után kiegészítem: kék vagy zöld… esetleg fehér. Újabban sokszor módosítgatom a fogadásaimat. De horgolt takaró lesz, az tuti. Ebben biztos vagyok.

Eddig tudatosan nem nyitottam ki a szemem.

Egy csukott ajtó túlsó felén párbeszédek semmi mással össze nem téveszthető hangjait hallom, ahogy emberek jönnek-mennek az ajtó előtt, hol halkabban, hol hangosabban, mint a dagály hullámai a parton.

Enyhe fertőtlenítőszag terjeng a levegőben, a megnyugtató, steril környezet kipárolgásaival keveredik, ami megerősíti gyanúmat, hol is vagyok: egy kórházban.

Még egy szagot érzek. Igen ismerős szagot. Az aftershave-jének illatát, amelyből kitűnik a jellegzetes, friss, hűvös tónus. Az évfordulónk alkalmából kapta tőlem tavaly. Nyolc éve voltunk házasok. Drága, divattervező készítette arcszesz, de nem foglalkoztam az árával. Luke-ra mindig szívesen költök. Forevernek hívják. Örökké. Kifejezetten ironikus név, mint kiderült. Nem vagyok benne biztos, hogy idén veszek-e neki valamit az évfordulóra. Vagy lesz-e egyáltalán évforduló.

– Clare? Clare, hallasz? – Luke lágy hangja volt az, a fülemhez közel. – Ébren vagy, Clare?

Nem akarok vele beszélni. Nem állok készen. Nem tudom, miért, de valami belső késztetés azt súgja, ne válaszoljak. Ujjai az én ujjaim köré fonódnak, és érzem, ahogy megszorít. Szeretném elrántani a kezem. De nem teszem, inkább teljesen mozdulatlan maradok.

Hallom az ajtó suhogását, parafa talpak csikorognak ütemesen a linóleumpadlón.

– Mr. Tennison? – szólal meg egy halk hang. – Egy rendőr áll kint. Szeretne önnel beszélni.

– Mi van már megint?

– Mrs. Tennisonnal is beszélni szeretne, de azt mondtam, ez egyelőre nem lehetséges.

Luke keze kicsúszik az enyémből, hallom, ahogy a szék karistolja a padlót.

– Köszönöm – mondja Luke.

Hallgatom, ahogy elhagyja a termet a nővérrel. Biztosan nem csukta be jól az ajtót, mert elég tisztán beszűrődik a kint lezajló beszélgetés.

– Philips őrmester – mondja a rendőr. – Elnézését kérem, amiért zavarom, Mr. Tennison. Azt reméltük, kikérdezhetjük a feleségét, de a nővér azt mondta, még nincs eszméleténél.

– Ez így van – válaszol Luke. Hallom a védelmező hanghordozást, és elképzelem, ahogy feszesen kihúzza magát. Mint általában, mikor a tekintélyét igyekszik kifejezésre juttatni. És mint általában, mikor vitatkozunk.

– Talán ön is segíthet.

– Megpróbálhatok. – Szavaiból leheletnyi bosszúság cseng ki. Ha nem ismeri az ember, észre sem veszi. Az utóbbi időben sokszor hallottam; többször is a kelleténél.

– Hogyan írná le a felesége magatartását, ami a tegnapi… ömm… incidenshez vezetett? – kérdezi Philips.

Incidens? Miféle incidens? Megpróbálom felidézni, miről is beszélhet a rendőr, de nem járok sikerrel, és Luke válasza el is tereli a figyelmem.

– Magatartását?

– A hangulatát. Boldog volt? Szomorú? A gondolataiba merült? Nyugtalankodott?

– Igen, tudom, mit jelent a kifejezés – vág közbe Luke. Ezúttal világosan hallani hangjában a bosszúságot, és előttem van, ahogy rosszallóan vizsgálgatja a nyomozót, mintha csak azt mondaná: mégis mekkora baromnak nézel?

Kutatok az emlékeimben, megpróbálom felidézni, hogyan is éreztem magam mostanában. A szomorúság, a harag és a rémület mind felmerülnek bennem, de nem tudnám megmondani, miért.

Luke nem válaszol azonnal a nyomozónak. Valószínűleg a kérdésen tanakodik magában. Kétségtelenül megfelelő választ szeretne adni. Ha bízhatom a felderengő emlékfoszlányaiban, ezt a választ kénytelen leszek később elutasítani.

Kezd előjönni valami, nem igazán a pontos emlékek, csak érzések, amelyek nem apránként, hanem hullámokban öntenek el. Érzem a felszínre törő dühöt. Vajon Luke azon gondolkodik, mennyire voltam mostanában indulatos, vagy hogy úrrá lettek-e rajtam a rögeszmék? Hogy is nevezett az utolsó veszekedésünk során? Ó, igen, pontosan így: kibaszott idióta. Ezt mondja majd a nyomozónak is? És ha igen, azt is elmondja neki, miért lettem olyan „kibaszott idióta”?

– Clare elég nagy nyomás alatt állt az utóbbi időben – mondja végül. – Elég sok mindennel kellett megbirkóznia.

– Milyen értelemben? – kérdez vissza a rendőr.

– Nehézségei adódtak, hogy elfogadja a magánéletében beállt változásokat. – Luke szerintem ehelyett erre gondolhat: kurvára semmi közöd hozzá.

Zakatol az agyam. Mit ért az alatt, hogy „a magánéletemben beállt változások”? Mi az ördög történt, ami után kórházba kerültem?

A válasz nem érkezik meg azonnal, de a következő néhány pillanatban bekúszik a terembe egyfajta rossz előérzet, felém settenkedik, és körém tekeredik. Hideget érzek, a kezem tiszta libabőr. Tudom, hogy valami borzalom történt. Valami olyan szörnyű dolgot tettem, hogy az agyam megpróbálja kizárni. Olyasmit, ami mindennek ellentmond, amit képviselek.

Én, Clare Tennison, jó ember vagyok. Sikeres, karrierrel rendelkező nő; üzlettárs vagyok a Carr, Tennison & Eggar Ügyvédi Irodánál. Gondoskodom édesanyámról, Marionról. Két lány, Chloe és Hannah elkötelezett anyja vagyok. Luke szerető hitvese, aki őt mindenben támogatja. Az iskolai tanács vezetője, az isten szerelmére. Clare Tennison nem tesz rossz dolgokat.

De akkor mi ez a bűntudattal vegyes félelem? Mit tettem?

Nem akarom a következő másodpercet. Ne érkezzen el. Húzom az időt, nem akarok tudomást venni róla. A rettegés, bármennyire is szörnyű, még mindig a jobbik alternatíva, mint együtt élni annak tudatával, amit tettem.

Bumm!

Visszatért. Tudom, olyan világosan, mintha kifogástalanul csiszolt üvegen néznék keresztül. Pontosan tudom, mit tettem.

Látom a kezem a kormányon, a kocsit vezetem, a sávok közt váltogatok hazafelé. A kilométeróra mutatója fel-le ugrál, a fordulatszám-mutató emelkedik, majd visszaugrik, ahogy sebességet váltok, és a szűk sávokban navigálom a járművet. Sövények derengenek a perifériás látásomban, és homályosan suhannak el mellettem a fák, elkent temperafestményekre emlékeztetve.

Eltart egy kis ideig, mire felfogom, hogy ott van ő. Egyenesen előttem, és több mint egy tonna fém zúdul felé. Hogyhogy nem láttam? Fényes nappal van. Kristálytisztán látni mindent. A nap nem vakít el a fényével, eső sem zavarja a látásomat. Teljesen tisztán látok. A semmiből kerül elő. Egyenesen kilép elém. Felsikoltok. A fékre taposok. Hallom, ahogy a gumi csikorog a bitumenen, miközben a kerekek az utat harapják. Balra rántom a kormányt, megpróbálom kikerülni. Túl késő már.

Az ütközés tiszta, tagadhatatlan emlékétől rosszul leszek. Azt hiszem, el is hányom magam. Ehelyett mélyről feltör egy hang. A gyomromból jön, útközben a szívemet is kitépi. Mire elhagyja a torkomat, már kínnal teli üvöltés. Túl szilaj ahhoz, hogy könnyezzek. A testem önkéntelenül magzatpózba görbül. A gipszkötéstől nem tudom mozdítani a bal karom, de a másik kezemmel eltakarom bekötözött fejemet, mintha egy zuhanó repülőben készülnék hozzá a becsapódáshoz. Érzem egy kötél szorítását a karomon, majd valami leszakad a kezemről.

Már csak arra eszmélek, hogy emberek sürgölődnek körülöttem. Nővérek. Az első kedvesen, mégis szigorúan mondja, hogy nyugodjak meg, minden rendben lesz. A második kissé határozottabban rám szól, hogy ne álljak ellen. Hogy kirántom az infúziót. Hogy kárt okozok magamban. És Luke hangját is hallom. Kemény, mégis gyengéd.

– Hé, hé, bébi – mondja, a becenevemet használva, amit mostanában nem hallottam tőle. Hangja arra hasonlít, amit a lányoknak tartogat, ha nyugtalanok valamiért – mint amikor egyszer Chloe elesett, és felsértette a térdét, vagy mikor Hannah rájött, hogy a fogtündér nem is létezik. – Minden oké. Rendbe fogsz jönni. Minden rendben lesz. Becsszó.

Szeretnék neki hinni. Igazán szeretnék, de hogyan, mikor ilyen rettenetes dolgot követtem el? A testem összerándul, újra felbuzog a sírás.

Az utolsó dolog, amire emlékszem, a kézfejembe áramló folyadék hűvössége, a szúró érzés, ahogy a karomon felkúszik. Érzem a testemet lecsillapodni, és minden elhomályosul körülöttem, miközben a tudatom visszasodródik az egész rémálom kezdetéhez.

2. fejezet

Hat héttel korábban

Egy pillanatra azt hiszem, nem kell elindulnom dolgozni. Olyan érzésem van, mintha egy lusta, nyári vasárnapra virradtunk volna. A késő szeptemberi nap még mindig őrzi a melegebb órák emlékét, az enyhe, frissítő szellő meg-meglibbenti a fátyolfüggönyt. Szeretek nyitott ablaknál aludni, egyfajta szabadságérzetet kölcsönöz.

Ahogy azonban lassan átlépek a tudatos világba, a valóság teljes súlyával nehezedik rám. Minden vagyok, csak szabad nem. Az évnek ebben a szakában különösen nem, ahogy egyre közeledik a húgom születésnapja.

Átfordulok, a még alvó Luke mellé kucorodom, egyszerűen a másik emberi lény érintéséből származó megnyugvást keresem. Ránézek az órámra, és felnyögök, mikor tudatosul bennem, hogy hétfő van. Hátranyúlok, és lekapcsolom az ébresztőt. Nem tudom, miért is állítottam be eleve. Az utóbbi néhány napban nem volt rá szükségem, az alvás ugyanis rendre elkerült.

Anyára gondolok, és arra, hogy most, szeptember lévén, minden egyes nappal kicsit tovább nézi a naptárat, csendben számolva az időt, egyre növekvő feszültséggel, ahogy huszonnyolcadika felé botladozunk. Már csak negyvennyolc óra választ el tőle. A mintázatot már igazán megszokhattam volna. Húsz éve már – számomra majdnem egy életen át – nem tudok felkészülni az érzelmekre, amelyeket ez a dátum kavar fel. Mintha a húgom hiánya egyre nőne, ahogy öregszem – egyre mélyebb lesz, egyre jobban fáj, egyre nagyobb sebet vág. Anyám fájdalmát is érzem, és a sajátomat is.

Az évek során annyiszor kívántam, hogy Alice itt legyen, és nemcsak anya összetört szíve miatt, hanem önző módon azért is, hogy tűnjön el a fölöttünk függő fekete felhő. Gyerekként nem akartam, hogy annak a lánynak a húgaként ismerjen mindenki, akit az apja elvitt magával Amerikába, és sose tért vissza, vagy az összetört szívű anya lányaként. Clare Kennedy akartam lenni. Egyszerűen átlagos családot akartam.

És még mindig ezt akarom.

Fél órám van, mielőtt el kell kezdenem a lányok iskolába és óvodába szállításának hadműveletét. Kicsit közelebb bújok Luke-hoz. Néha olyan, mintha fel tudná szívni minden nyugtalanságom, szomorúságom, és magába inná őket, hogy megszűnjön a nyomás, és újra szabadon szárnyaljak.

Érzem Luke-ot megrezzenni, és szorosabban köré fonom a karom, gyengéden magamhoz ölelve. Nyolcévnyi házasság és két gyerek után sem tudjuk elunni a másikat. Luke átfordul, és megcsókol.

– Jó reggelt, bébi – mondja, szeme csukva marad, majd megint átfordul. – ’cakát, bébi.

– Hé, öregem, nem úszod meg ennyivel – súgom a fülébe, miközben végigsimítom a testét, és újra magamhoz húzom.

Luke kinyitja az egyik szemét, és az órára néz.

– Jézus, Clare, még csak hajnali fél hat van.

– Ne foglalkozz vele… – Csókokkal űzöm el tiltakozását.

Érzem, ahogy szája mosolyra görbül, és kinyitja a másik szemét is.

– Na, ez csalás.

Átfordul, magához húz, és egy kis időre hagyom, hogy az élet kihívásai háttérbe szoruljanak.

– Na, hogy vagyunk mindannyian ma reggel? – üdvözöl anya a konyhába lépve, miközben Luke és én a reggelit készítjük sietve, közben egymást váltva diktáljuk a lányoknak, mi a következő teendő. Igaz, Hannah hétévesen már sokkal ügyesebb, csak egy kis bátorításra van szüksége, a hároméves Chloénak azonban még kissé aktívabb segítség kell.

Anyámmal, Marionnal élünk együtt, a házban, amelyben felnőttem. Eredetileg akkor költöztünk vele össze, mikor Luke még útkereső művész volt, én pedig az első ügyeimen dolgoztam az irodában, az egyetemről frissen kikerülve. Van, aki szerint Luke-ot még mindig a „nyomorgó művész” szavakkal lehetne hashtagelni. És ez a valaki történetesen az anyám. Bár, az ő védelmében mondom, anyám igencsak hosszútűrő.

Azóta megérkeztek a lányok, és most már öten osztozunk a házon. Az épület, ami egykor plébánia volt, elég nagy ahhoz, hogy anya külön lakrésszel rendelkezzen, és még Luke-nak is van egy saját műterme a melléképületben.

– Olyan ostoba dolognak tűnik, hogy én itt kóválygok egyedül, ebben a nagy házban, miközben Brighton környékén botrányosan magasak az ingatlanárak – mondta annak idején anya. – Amúgy is, jólesik a társaság. Közel leszek a lányokhoz, miközben felnőnek, nektek meg lesz egy beépített bébiszitteretek.

És igaza is volt. Minden érv teljesen józannak, egészen gyakorlatiasnak hangzott, de mindketten tudtuk, mi a valódi oka annak, hogy sosem költözhetünk el.

Azok után, ami történt.

És az igazat megvallva, nem voltam benne biztos, hogy el tudnék. Még ha szívem szerint Luke-kal tartottam volna – aki venni akart egy saját házat, ahol saját emlékeket szerezhetünk –, a lelkiismeretem nem engedett. Nem hagyhattam anyát magára.

– Nem maradhatsz foglya egy gyerekkori eseménynek – mondta Luke egyik éjszaka, mikor az ágyban hevertünk. A végső próbálkozása volt, hogy meggondoljam magam.

Ami azt illeti, bizony, foglya maradtam, és mindig tudtam, hogy ez pontosan így is lesz. Egyetlen módon változhatna meg mindez – ha Alice hazajönne.

– Gyerünk, Chloe – mondom a lányomnak, és felveszem a játszószőnyegről. – Menjünk szépen az asztalhoz. Jó reggelt, anya. – Chloét beültetem a magasított ülésbe, és közelebb tolom az asztalhoz. Átveszem a weetabixos tálat, amelyet Luke nyújt felém. Fütyörészve készíti a teát.

– De boldog ma valaki – jegyzi meg anya, és egy szelet pirítóssal szolgálja ki magát. Mosolyog ugyan, de elárulja fakó hanghordozása.

Luke és én összenézünk a konyha két sarkából.

– Gyönyörű reggel van, ragyog a nap, és körbevesz a csodás családom. Veled együtt – hízeleg Luke lelkesen. Legmézesebb mosolyát villantja anyára, megpróbálja jobb kedvre deríteni. Anya félrenéz, szeme automatikusan megtalálja a naptárat a falon, és a két nap múlva esedékes dátumon állapodik meg.

– Be kell ma mennem a városba – mondja. – Valamit át kell vennem az ékszerésznél.

Anyának nem kell kimondania, anélkül is tudjuk mindannyian, hogy Alice születésnapi ajándékáról beszél. Egyetlen születésnap, egyetlen karácsony sem múlt el anélkül, hogy anya ne vett volna ajándékot arra az esetre, amikor Alice hazajön. Soha nem ha és feltételes mód, mindig amikor.

– Beviszlek, ha gondolod – ajánlkozik Luke. – Chloét letehetjük az óvodánál, és onnan egyenesen átmehetünk.

– Ó, megtennéd? Nagyon kedves – hálálkodik anya. Ezúttal melegebb a mosolya.

Örülök, hogy anya és Luke jó kapcsolatban vannak. Ez lényegesen könnyebbé teszi az együttélést. A legtöbb általunk ismert családban este ülnek össze, hogy együtt töltsék az időt. A Tennison házban a reggeli minősül közös családi étkezésnek. Nagyon gyakran fordul elő, hogy egészen kora estig nem érek haza a munkából, és a lányoknak akkor már túl késő volna vacsorázni. Megértem, hogy nem ez az ideális menetrend Luke számára, de mindig megtesz értünk minden tőle telhetőt.

– Nos, Hannah, ma fuvolaóra – mondom, két, zabpehellyel teli kanál közt, amit Chloe szájába tolok. – Luke, nem felejted el, ugye? Azt hiszem, a kotta még mindig a zongora tetején van, a nappaliban.

– Öö… igen, mindent kézben tartok – jelenti ki Luke. Hannah-hoz hajol, és színpadiasan suttog. – Megvan a kotta?

Hannah felém pillant, és visszasuttog Luke-nak.

– Nem. Azt hittem, nálad van.

Úgy teszek, mintha észre se venném, hogy Luke a szájára teszi az ujját, és azt motyogja:

– Bízd rám, rajta vagyok az ügyön. – Hannah kuncog, és mikor Luke-ra nézek, ő rám kacsint, majd erősen úgy tesz, mint akit lefoglal a tea kitöltése.

– Ó, egek, mennyi idő van már? – Sietve belapátolok még egy kanál Weetabixet Chloe szájába. – Még vár rám a hétfői hepaj kilenckor Tommal és Leonarddal. Gyerünk, Chloe, nyeld le.

Luke odanyúl, és átveszi tőlem a kanalat.

– Menjél – mondja. – Nem szép dolog megváratni a főnököt.

– Már nem a főnököm – vágom rá, miközben benyakalom a teát, amit Luke kitöltött. Összerándulok, ahogy megégeti a torkom. – Egyenrangú üzlettárs vagyok már, rémlik?

– Hmm, nos, még mindig úgy teszel, mintha Leonard a főnököd lenne. És Tom is, ha már itt tartunk. A változatosság kedvéért várjanak ők terád.

Nem foglalkozom a megjegyzéssel, puszival búcsúzom a lányoktól.

– Szép napotok legyen, drágáim. Hannah, el ne felejtsd átadni a tanító néninek az úszógálára kitöltött űrlapot. Chloe, jól viselkedj az oviban. Anya mindkettőtöket nagyon szereti.

– Én is szeretlek – mondja Hannah, és puszikat dobál, miközben az asztal körül manőverezek.

– É isz szeetek – ismétli Chloe, felpuhult, tejes zabpehellyel teli szájjal.

– Ne felejtsd el, hogy Daisyvel mész haza az iskola után – emlékeztetem Hannah-t, majd, hogy ellenőrizzem, Luke emlékszik a részletekre, hozzáteszem: – Pippa felveszi Hannah-t, és elviszi magukhoz uzsonnára. Csak később hozza haza. – Pippa a kevés barátaim egyike a faluban. Ha a lányaink nem barátkoztak volna össze az iskolában, valószínűleg meg se ismerem őt. Anyának megcsípem az arcát. – Később találkozunk, anya. – Majd lehajolok, hogy megcsókoljam Luke-ot. A keze a derekam köré fonódik, és a szükségesnél egy kicsit tovább ízlelgeti a csókot.

– Kapd el őket, bébi, legyél te a fenevad az őserdőben. – Elenged, és Alit utánozva árnyékbokszol. – Lebegj, mint a pillangó, szúrj, mint a méh.

Hirtelen eláraszt a szerelem iránta. A legjobb barátom, a szeretőm, a férjem, a mindenem. Adok neki egy ötöst, mielőtt felkapom a dzsekimet a szék támlájáról, és elrohanok. Az aktatáskám és a gurulós kocsim a hétvégére hazacipelt munkával az előszobában vár. Az ajtóban még megállok, és a vállam fölött visszaszólok.

– Ne felejtsd…

– A fuvolát! – mondja Hannah és Luke egyszerre, mielőtt végigmondhatnám.

Az út Brightonba a faluból egy jó napon úgy harminc percet vesz igénybe, és a mai épp egy ilyen nap. A rádió be van kapcsolva, az Alice-szel kapcsolatos gondolatokat elhessegetem, és az épp lejátszott dalt éneklem. Amikor elhalkul, a műsorvezető bemondja, hogy a következő szám a hét retrófelvétele. Az első pár taktus után felismerem: a „Slipping Through My Fingers” az, az ABBA-tól. Összefacsarodik a szívem, és olyan erővel lepik el a könnyek a szememet, hogy néhány másodpercre teljesen elmosódik előttem az út. Ez a dal mindig az Alice után maradt űrt jelenti nekünk anyával. Egy másik autó dudájának hangja térít vissza a jelenbe. A szívem ismét hatalmasat dobban, ezúttal viszont az adrenalintól, mikor felfogom, hogy átmentem a piroson.

– Basszameg! – Rátaposok a fékre, hogy elkerüljem az ütközést. Ha az autóm lábujjhegyre tudna állni, most épp úgy állna, és hálás vagyok, hogy a BMW-m megbízható blokkolásgátlóval van felszerelve. Bocsánatkérőn tartom fel a kezem a másik sofőr felé, aki hála istennek volt annyira elővigyázatos, hogy szintén lefékezzen.

Nem tudok szájról olvasni, de egészen biztos vagyok benne, hogy a szlengszótár szaftosabb kifejezései mind elhagyták a száját, miközben pontos leírást adott rólam és vezetési stílusomról. Hang nélkül tátogok bocsánatot, mielőtt sebességbe teszi kocsiját, és elszáguld, dühe utolsó jelzéseként megcsikorgatva kerekeit.

Néhány perccel később megállok a Carr, Tennison & Eggar Ügyvédi Iroda parkolójában, további balesetek nélkül, és szánok egy kis időt a sminkem ellenőrzésére a visszapillantóban. Nem szeretnék a munkahelyemre a megfolyt szemfesték fekete csíkjaival belépni.

Összeszedem magam, felmarkolom a holmimat, és kinyitom az irodává átalakított, 1930-ban épült ház ajtaját.

– Jó reggelt, Nina – köszönök oda a recepciósnak, közben csípővel nyitva tartom az ajtót, és keresztülrángatom rajta a gurulós kocsit.

– Jó reggelt, Clare – válaszol, és még egyszer rám néz, ami elárulja, hogy nem sikerült teljesen elrejtenem a könnyeimet. A szóbeli kommentár azonban elmarad. – Tom és Leonard már a tárgyalóban vannak – tájékoztat Nina, a folyosó végén levő, dupla tejüveg ajtó felé intve a fejével.

Az órámra pillantok. Nyolc óra ötven. Várhatnak, amíg az iratokat elvonszolom az irodámig, és helyrehozom a sminkem.

Sandy, a titkárnőm az asztalánál ül az irodámhoz vezető kis fogadótérben.

– Jó reggelt, Sandy. Jó volt a hétvége?

– Jó reggelt, Clare. Igen, nagyon, köszönöm. A tiéd?

– Remek, köszönöm – mondom, kerülve a szemkontaktust, remélve, hogy nem látja meg a sminkem maradványait. A magas iratszekrény belsejében rögzítve van egy tükör, segítségével sietősen letörlöm a smink foltjait egy zsebkendővel.

– Á, hát itt vagy. – A tükörből látom Leonardot betoppanni az irodába. Megáll, gyanakvó tekintetével sietve felmér. – Jól vagy?

– Igen. Nos, most már igen. – A szempillaspirállal a szemem előtt legyezek.

– Biztos?

– Teljesen. A hétfő reggeli közlekedési őrületből kaptam egy kiadós adagot.

– Te hibáztál?

Tétovázásom árulkodó, miközben megfontolom, őszinte legyek-e. Leonard belöki maga mögött az ajtót, és közelebb jön.

– Biztosan jól vagy? Tisztában vagyok a hét jelentőségével.

Lehajtom a fejem, elszégyellem magam, nemcsak a figyelmetlenségem miatt, de azért is, mert sokkal jobban fel vagyok dúlva, mint azt kész lennék beismerni. Visszanézek rá a tükörből, reményeim szerint magabiztos tekintettel, miközben még egyszer, utoljára végigsimítom a szempilláimat.

– Jól vagyok. Tényleg. De kösz – mosolygok, és Leonard atyáskodón meglapogatja a karom.

– Na, gyere akkor, már vártunk rád – mondja, visszaváltva élénk, üzleties stílusára. – Nem késhetek. Találkozóm van azzal az átkozott Mrs. Freemannel.

– Mrs. Freeman? – Megpróbálom felidézni a nevet a legutóbbi hétfői hepajról, a szemfestéket közben beejtem a blézerem zsebébe, és Leonard nyomában kilépek az irodából.

– Igen. Savanyú képű vén tehén. Nem is értem, hogy viselte el a férje ennyi ideig. Biztos fergetegesen jó az ágyban, mást el nem tudok képzelni. Ami azt illeti, a fejére zsákot kellene húzni – meg a sajátodra is, arra az esetre, ha az övé leesne.

– Leonard, nem beszélhetsz így. – Képtelen vagyok visszatartani a mosolygást Leonard megjegyzései hallatán, pedig mindent megteszek, hogy blazírt képpel fogadjam. Leonard szélsőségesen őszinte, egészen az udvariatlanságig, de ez a viselkedése az évek során egész anekdotahegyet eredményezett.

A tárgyalóban Tom a belső kerthez vezető üvegajtónál áll. Megfordul, mikor hallja, hogy belépünk.

– Á, kiváló, hát megtaláltad. – Rám mosolyog, és elfoglalja helyét az asztalnál. – Már készítettem neked egy kávét – mondja. – A hétvége?

– Jó volt, köszönöm – mondom, mikor leülök. Ha őszinte lennék, mást mondanék; tulajdonképp nagyon szar volt, és anya láthatóan minden eddiginél jobban szenved a közelgő születésnap miatt, de fékezem magam. Tom tudja, mi a helyzet. Az évek során megtapasztalta velem az érzelmek teljes skáláját. Másfelé terelem a beszélgetést.

– Hiányoltunk a grillezésről. Minden rendbe jött végül?

– Igen, nos, bocsánat – szabadkozik Tom. – Isabella úgy döntött, visszavinné Lottie-t valami parti vagy micsoda miatt, amit a nagyinak tartanak.

– Isabella még mindig játszadozik? – kérdezi Leonard, és leül az asztalfőre.

– Időről időre. Csak a szokásos. Pénz. A legutóbbi egy síút New Yorkba, amire el akarja vinni Lottie-t is. Rohadt sokba fog kerülni, és persze nekem kell rá előteremtenem a pénzt. Egy hét a tengerparton már smafu?

– Ezt kapod, amiért nem volt házassági szerződés – cukkolja Leonard, majd kinyitja a jegyzettömbjét, és zakója belső zsebéből előveszi Mont Blanc tollát. – Mit gondolsz, hogy éltem túl három válást?

Együtt érző mosolyt váltok Tommal. Leonard egy alkalmat sem mulaszt el a házassági szerződés fontosságának hangsúlyozására.

– Megtanultam a leckét – közli Tom.

– Te pedig még mindig megkötheted a szerződést, a házasság idején is – fordul hozzám Leonard, a jegyzettömbből fel se nézve, tollával előttem kopogtatva az asztalt.

– Nos, Luke és én eddig remekül megvoltunk. Azt hiszem, ezután is így lesz – szólok oda élesen, mert a megjegyzése enyhén belém döf.

– Hmm. Nyugtával dicsérd a napot, ugyebár…

Nem válaszolok. Céltalan beszélgetés, amelyben sosem jutunk nyugvópontra.

Tom felnéz, és jól vagy? tekintettel néz rám, amire rövid bólintással válaszolok. Ezután nekiállunk az üzletnek.

Rendszeres hétfő reggeli megbeszéléseink, a hepajok, ahogy bizalmasan nevezzük őket, lehetőséget nyújtanak mindannyiunknak, hogy a másik két partnerrel ismertessük az épp folyó ügyek állását. Leonard pedánsan áll hozzá a munkához, és ezt a heti gyakorlatot a jól működő vállalat érdekében elengedhetetlennek tartja. Ilyen módon, ha bármelyikünk kiesik, a másik két partner könnyen átveheti az ügyeket. Emellett egészen kellemes így indítani a hetet, megőrizni a cég családias jellegét, amit mindhárman nagyra értékelünk.

Miután vége a hepajnak, és kipipáltam délelőtti időpontjaimat, a folyosó másik végébe megyek, hogy megnézzem, Tom szabad-e. A titkárnője épp a billentyűzetet püföli. Felnéz, röviden elmosolyodik, de folytatja a munkát. Tom ajtaja nyitva áll; ez annak jelzése, hogy szabad. Egyikünk sem olyan körülményes, hogy előzetes bejelentésre legyen szükség.

– Kop-kop – mondom, mikor belépek. – Mit szólsz egy kávéhoz? – Felemelem a kezemben levő két csészét.

– Kedvenc mondatom – jelenti ki Tom.

Egy évfolyamba jártunk az egyetemen, és egy időben is végeztünk. Diákéveink alatt volt egy rövid viszonyunk, de miután lediplomáztunk, úgy döntöttünk, jobb, ha az egészet ott hagyjuk Oxford kapuján belül. Ambiciózusak voltunk, karriert akartunk építeni, de kapcsolatban maradtunk az után is, hogy szétváltak útjaink. Én szóltam Tomnak az állásról a cégnél, egy évvel azt követően, hogy én magam beléptem. Tomnak és nekem egy időben ajánlották fel az üzlettársi pozíciót.

Sarkammal csukom be magam mögött az ajtót, majd odaviszek Tomnak egy csészét, és leteszem az asztalra.

– Na, most, hogy egyedül vagyunk, nem szeretnéd elmondani, mi történt tegnap valójában? – Leülök vele szemben.

– Ezt szeretem benned – mondja Tom. – Semmi bevezetés. Semmi terefere, amivel megágyazol a látogatás céljának. Azonnal torokra.

– De ha kerülgetném a forró kását, azt mondanád, térjek már a tárgyra.

– Igaz – bólint Tom. – Amúgy nincs mit elmondani, tényleg. Isabella féltékenypicsa-üzemmódba kapcsolt, amint megtudta, hogy Lottie-t átviszem hozzátok. Tudod… a szokásos.

Elfintorodom.

– Igazán szánalmas, hogy még mindig pont ugyanúgy viselkedik. Mióta váltatok el, már három éve?

– Ismered – mondja Tom.

Sajnos igen. Tom titokban mindig a nő olasz vérét okolja a forrófejűségéért és a féltékenységi rohamokért. Én mindig hálát adok Luke lazaságáért, amivel a Tommal közös múltamat kezeli.

– Na de elég legyen belőlem. Mi van veled? – kérdezi Tom.

Megállok, megfontolom egy pillanatig, színleljek-e ártatlanságot, és mondjam azt, fogalmam sincs, miről beszél. Elhessegetem az elképzelést. Tom is jól ismeri a dátum jelentőségét, ami úgy csüng fölöttem, mint egy fekete felhő a horizonton. Felsóhajtok, és sziszegve kifújom a levegőt.

– Kacifántos hét. Anya hangulata napról napra pocsékabb. Azt reméltem, a hétvégi összeröffenés kicsit majd feldobja. Próbálkozott, áldja meg az ég, de láttam, hogy nincs ott szívvel-lélekkel. Leonard fantasztikus volt. A délután jelentős részében körülötte buzgólkodott, és anya láthatóan igazán hálás volt érte.

– Rád értettem. Tudom, milyen az édesanyád; nincs, ami megkönnyítse a dolgát. – Kortyol egyet a kávéjából, mielőtt újra megszólalna. – Te, Clare. Te hogy vagy? Jól alszol? Elég nyúzottnak tűnsz.

Erőtlen nevetést hallatok.

– Így kell udvariasan kifejezni, hogy szarul nézek ki?

– Te mondtad, nem én.

– Ha tudni akarod, nem alszom valami jól. Mindig felzaklat az évnek ez az időszaka. Soha nem tudom biztosra, mit is érzek, vagy mit kellene. Anya miatt vagyok ideges? Alice miatt? Magam miatt? Előző éjszaka azon töprengtem, tényleg hiányzik nekem Alice? Olyan régóta nincs velünk, hogy a távolléte része lett az életemnek. – Kinézek az ablakon, egy pillanat szünetet tartok. – Tudod, hogy idén felbéreltünk még egy nyomozóirodát, hogy megpróbálják előkeríteni, de szokás szerint semmi.

– Azt hinné az ember, annyira nem lehet nehéz manapság megtalálni valakit – tűnődik Tom. – Kicsit más volt még abban az időben, amikor mi próbáltuk megtalálni.

– Felteszem, lehet más a vezetékneve. Úgy értem, a húszas évei elején jár, akár még házas is lehet. Talán nem is akarja, hogy megtalálják.

– Ez benne van a pakliban. Elmondtad ezt valaha édesanyádnak?

– Szóba hoztam. Anya nem ostoba, de nem érzi úgy, hogy elengedheti, amíg nem tud biztosat. Egyszerűen csak nagyon nehéz megbirkózni azzal, ami ebben az időszakban kavarog nálunk. Megrémít. Nem tudom, hogyan tereljem mederbe.

Megcsörren Tom telefonja. Belső hívás.

– Halló, Nina. Igen, itt van – néz rám, miközben a recepcióst hallgatja. Látom, ahogy elkomolyodik az arca. – Rendben, köszi… Szia, Luke, Tom vagyok. Átadom.

Felém tartja a kagylót. Luke soha nem hív fel a munkahelyemen. A szabály szerint csak vészhelyzet esetén.

Kikapom a telefont Tom kezéből.

– Luke. Mi a baj? A lányok?

– Nem, a lányok jól vannak – mondja Luke, de érzékelem a hangjában a bizonytalanságot. Megkeményítem magam. – Édesanyád is jól van – nyugtat meg, mintha csak meghallotta volna a kimondatlan kérdésemet. – Semmi baj nem történt…

– Akkor mi van?

– Anyád kisebb sokkot kapott. Haza kell jönnöd.

– Sokkot? Ezt hogy érted? – Átnézek az asztalon Tomra, mintha csak tudna valahogy segíteni.

A telefon felé int.

– Beszéljek vele?

Megrázom a fejem. Luke újra megszólal.

– Figyelj, bébi. Anyukád kapott egy levelet. – Szünetet tart, és magam elé képzelem, ahogy Luke feszengve a másik lábára helyezi a súlyát. Érzem a telefonvonalon át a feszültséget. – Levelet… Alice-től.

– Alice-től? – Levegőért kapkodok.

– Igen. Alice-től.

– Alice, vagyis a húgom Alice?

– Úgy fest.

– Baszki. – Már talpon is vagyok, de megroggyan a lábam, a szék támlája után kapok, hogy megkapaszkodjam. – Azonnal ott vagyok.