Fordította

LAIK ESZTER

© Fern Michaels

Hungarian translation © Laik Eszter

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-50-5

Prológus

Myra Rutledge, a világ ötszáz legnagyobb cége között jegyzett édességgyár örököse, végignézett művészien berendezett konyháján, a két főre megterített asztalon és a tűzhelyen rotyogó edényeken. Jóllehet, már délután volt, az ablakra akasztott, festett üvegdíszeken még táncoltak a napsugarak, szivárványt festve a fehér falakra. A színpompás díszeket a lányok – mindig így gondolt magában Barbarára és Nikkire – neki készítették egy nyári táborozás alkalmával.

Nikkit kiskorában vette magához, de a két lány akkor sem hasonlított volna jobban egymásra, ha Myra egyszerre hordja ki őket a méhében. Barbara már nem élt, egy cserbenhagyásos gázolás áldozata lett Washingtonban – egy olyan férfi ütötte el, aki diplomáciai mentességet élvezett.

Myra mindent megtett, hogy ne ragadják el az érzelgős gondolatok, de néha, mint most is, a nap vége felé, eszébe jutott a két lánya és az út, amely oly sok veszélyt rejtett, s amelyre lassan már egy éve, hogy rálépett. Meg kellett erősítenie magát a rossz gondolatokkal szemben, mert tudta, hogy maguktól nem távoznak. Egy pohár brandy mindig segített, ezért bőkezűen töltött magának az italból. Az első nagy kortytól bepárásodott a szeme. Mindig meghúzta a brandyt, pedig tudta, hogy csak ízlelgetni kellene. Még egy nagyot kortyolt, miközben az órára nézett. A szövetség tagjai még szürkület előtt megérkeznek, hogy előkészüljenek a következő küldetésre. Ez a gondolat jobban átmelengette Myrát, mint az ital. Akiket várt, olyanok voltak már, mint a lányai, és szerette mindegyiket.

Alexis miatt azonban aggódott egy kicsit. Meg is említette Charlesnak, ahogy megosztott vele mindent, ami nem hagyta nyugodni. A férfi egyetértett Myrával abban, hogy Alexis talán még nem készült fel kellőképp a küldetésre. Ha így van, újra sorsolnak a cipősdobozból, és átszervezik a programot, ez nem jelenthet problémát. Charlesszal a kormányrúdnál minden simán megy majd.

A szövetségen kívül akadt másik nehézség is: Jack Emery helyettes államügyész, Nikki vőlegénye. Pontosabban, volt vőlegénye.

Myra letette a poharat az asztalra, és megmasszírozta a halántékát.

– Megint elfogott, anya?

Myra felkapta a fejét, és körülnézett. Az ablakban lógó egyik festett üvegdísz, egy piros tulipán megremegett a pici kampóján.

– Barbara? Édes kislányom, csak ülök itt, és gondolkodom rólad meg Nikkiről, amikor még kicsik voltatok. Hiányzol.

– Tudom, anya, de mindig közel vagyok. Most is látlak. Ne aggódj annyit! Minden rendben lesz. Bízz Nikkiben!

– De Jack… Jack mindent tönkre tehet.

– Nikki nem fogja engedni, anya. Szerintem szuper, amit csinálsz. Az első küldetés, Kathryné, nagyon ütős lett. Köszönöm, anya. Tudom, hogy értem teszed, és alig várom, hogy te kerülj sorra. Veled leszek az úton, minden egyes lépésnél.

Myra lenézett a brandyspohárra. Tényleg a halott lányával beszél? Valóban kommunikál vele Barbara? Vagy ez csak a brandy hatása? Felhajtotta az italt, hallani akarta még a lánya hangját.

– Óvatosan a piával, anya! Nem szeretném azt a képet magammal vinni, hogy a mamám az asztalon táncol. Tudom, mennyire be tudsz vadulni. Jó, csak viccelek, anya.

– Tudom, drágám. Kicsit kótyagosnak érzem magam, ahogy most veled beszélgetek. Annyira szeretném, ha… Ó, Barbara, annyi mindent szeretnék!

– Ne gyötrődj ezen. Az időt nem fordíthatod vissza. Csak azt akarom, hogy tudd, mennyire büszke vagyok rád és a lányokra azért, amit tesztek. Néha… néha egyszerűen csak a kezedbe kell venni a dolgokat, és véghez vinni őket. Kathryn újjászületett. Alexisszel kapcsolatban igazad van, hogy még nem készült fel egészen, de hagyd, hogy ő mondja ezt el neked, ne te hozd meg helyette a döntést. És csak folytasd, amit elkezdtél.

– Folytatni fogom, drágám, így lesz. Hálát adok Istennek, amiért megvan a pénzem, hogy finanszírozzam ezt a merész vállalkozást. Ha belegondolok, az édességet még csak nem is szeretem.

– Hallom, hogy jön Charles. Felmegyek, egy kicsit Willie-vel leszek. Szeretlek, anya!

Myra elmosolyodott Barbara elnyűtt mackója neve hallatán.

– Mióta Nikki visszaköltözött ide a birtokra, Willie-vel alszik, úgyhogy nem hiányol annyira az öregfiú.

– Tudom, anya. Bízz Nikkiben! Jack miatt pedig ne aggódj, Nikki kézben tartja a dolgokat. Szeretlek!

Myra egy szempillantás alatt felpattant a székről, és odarohant a konyhaablakhoz, hogy megérintse a festett üvegdíszt, ami immár mozdulatlanul függött. A szája elé kapta a kezét, hogy elfojtsa feltörni készülő zokogását. Ekkor Charles kezét érezte a vállán. Megfordult, hogy a férfi széles mellkasába temesse a fejét.

– Itt volt, Charles, beszéltünk.

Charles Martin, volt MI6-ügynök, aki élete nagy részét Őfelségének szentelte, lenézett a brandysüvegre és az üres pohárra.

– Örülök, Myra. Én mára végeztem. Megnézhetnéd a hálószobákat, hogy minden készen áll-e a lányok fogadására. Vettél valami meglepetést Kathryn kutyájának, Murphynek?

– Igen, vettem neki egy rágókát, és egy doboz kutyakekszet. Gyönyörű állat, igaz?

– Igen, Myra, az.

– Szeretlek, Charles. Bárcsak… bárcsak… nem érdekes. Barbara azt mondta… ne is törődj vele, Charles. Nem vagyok flúgos. Ti, britek, így mondjátok, ugye?

– Én már amerikai vagyok, drágám. És akárcsak ti, én is úgy mondom, hogy dilinyós. Te viszont az én egyetlen, édes Myrám vagy, akit teljes szívemből szeretek. És most indulás!

Myra elmosolyodott. Imádott flörtölni élete szerelmével.

– Megyek. Szerintem megint szétfőztem az ételt, és szörnyűséges lett.

– Kidobom az egészet, Myra, és újrakezdem. Semmi baj. Más dolgokban fantasztikusan tehetséges vagy. – Charles megpörgette a konyharuhát, és játékosan Myra hátsójára csapott vele.

Myra nevetése még akkor is hallatszott, amikor végigment a folyosón, és felkapaszkodott a lépcsőn az emeletre.

Egy

Alexis Thorne csodálkozva nézett körül szűkös lakásában. Semmi nem volt ezen a csöppnyi helyen, ami valamiféle állandóságot árasztott volna. Se apró dísztárgyak, se növények, se családi fotók. Egy szállás volt, ahol megalszik az ember, egy hely, ahová a nap végén hazatér, semmi több. De hogyan is lehetett volna más, amikor neki még a neve sem Alexis Thorne? Az ügyvédje, Nicole Quinn segítségével vette föl ezt az álnevet a börtönből kiszabadulva, ahol olyan bűncselekményért ült, amelyet el sem követett. Semmi kedve nem volt arra gondolni, miért él ebben a lerobbant kéróban, de akár tetszett neki, akár nem, kénytelen volt foglalkozni vele.

Nem is tudta, mi lenne vele Nicole Quinn nélkül. Nikki szerzett neki munkát, segítő bevásárlóként dolgozott jómódú, virginiai időseknél. Az igaz, hogy ez fényévekre volt korábbi életétől, a nagymenő brókermunkától.

És most be kell ülnie a kis Mini Cooperébe, és elautóznia a virginiai McLeanbe. Ott, Nicole nevelőanyjának fejedelmi házában találkozik majd a szövetség többi tagjával. Egy éve, szintén Nicole Quinn segítségével csatlakozott hozzájuk. A szövetség nem csupán egy szervezet volt: Myra Rutledge hozta létre, az után, hogy a lányát halálra gázolta egy diplomata fia. Nikki jogi szakértelmének segítségével Myra azért alapította a társaságot, hogy segítsen a nőknek kivívni a maguk megérdemelt igazát, és bosszút állni az igazi bűnösökön, még úgy is, ha a törvényen kívül kell cselekedniük.

A szövetség hat nőből állt, Myrát is beleszámítva hétből, és a teljes csapatot Nikki toborozta. Eddig egy küldetést teljesítettek, sikerrel. Ennek végeztével újra sorshúzást tartottak, kinek az ügye következzék. Alexis nevét – pontosabban álnevét – húzták ki a cipősdobozból.

De Alexis még nem állt készen, hogy megharcoljon az igazáért. Időre volt szüksége, hogy megeméssze a helyzetét, hogy erőt és bátorságot gyűjtsön. Nem tudta, miért érzi így, egyszerűen így volt. Meg kellett volna mondania a társainak, hogy valaki mást válasszanak a második fordulóban. Ő egyelőre túl sérülékeny, túl megtört a tizenhárom havi elzártság után a szövetségi börtönben.

Kisimítgatta levendulaszín ruháját keskeny csípőjén. A ruhát szegényes tartalmú szekrényéből választotta, ráadásul leárazott volt. Jól ment a barna bőréhez és sötét hajához. Azért vette fel ezt, mert úgy gondolta, a pasztell áll neki a legjobban. Rég elmúltak azok a napok, amikor nem kellett kétszer meggondolnia, hogy felsőkategóriás dizájnerruhákat vásároljon magának. Mindennek, ami a múlt, már vége. Minden átkozott dolognak, amire egykor gondja volt. Még a kutyájának is.

Alexis remegni kezdett, amikor megpróbálta elképzelni, mit fognak szólni a többiek a bejelentéséhez, hogy még nem áll készen a küldetésre. Kathryn, aki a legszókimondóbb és legkeményebb közöttük, valószínűleg összehúzza majd a szemét, és közli Alexisszel, hogy nőjön végre fel, és tartsa magát a programjukhoz. Isabelle, aki olyasmiket lát, amit mások nem, egyszóval pszichotikus, vállat von majd, és behunyja a szemét, hátha meglátja Alexis kihátrálásának az okát. Julia, a visszavonult plasztikai sebész, akit hűtlen férje fertőzött meg AIDS-szel, úgy bámul majd rá, mint egy szövetdarabkára a mikroszkóp alatt, és így szól majd: „Meg kell fizettetni azokkal a szemétládákkal, amit veled tettek, és helyre tenni az életed, mert van életed, amit helyre tegyél.” Yoko bólintani fog, és biztosítja a megértéséről – még akkor is, ha nem érti meg őt. Nikki a logikát használja majd a meggyőzéséhez, hogy ragadja meg a bikát a szarvánál fogva. Myra pedig, amilyen kedves és gyengéd, bágyadtan mosolyogva azt mondja majd: „Szívem, ha nem állsz készen, akkor nem állsz készen. Választunk másvalakit a körből.” És ezen a ponton ő teljesen hülyének fogja érezni magát, és talán sírva is fakad. A többiek undorral néznek rá, mire ő még hangosabban sír. Esetleg annyira megvetik őt, hogy megpróbálják kiebrudalni a szövetségből.

De hát olyan jól teljesített Kathryn küldetésén! Az ő szakértelme nélkül semmire se mentek volna. A semmiből varázsolt nekik csodát. A sminkecset mestere volt, jól tudta ezt, a jelmeztervezést is imádta. Nikki azt mondta, ebben is nagymester. Olyan büszke volt rá, amikor ezt meghallotta! A szövetség minden tagja agyondicsérte. Akkor mi a fene baja van?

Alexis a bőröndre pillantott, amely a bejárati ajtó mellett várta, aztán továbbsiklott a tekintete egy másik csomagra, amelyet a lányok a Nagy Piros Varázstáskának hívtak, tele mindenfélével, ami csak szükséges lehet egy személy átalakításához: festékek, masztix, latex, jelmezek, parókák, szemüvegek lapultak benne. Alexisnek minden tehetsége megvolt hozzá, hogy egy hétköznapi emberből mozisztárt csináljon. Hogy hol tett szert erre a különös képességre, fogalma sem volt. A táska tartalmát Myra mostanra teljes egészében felfrissítette, lecserélte.

Alexis az órájára pillantott. Ideje indulni. A szövetség vendéglátói, Myra Rutledge és Charles Martin nem szerették, ha megvárakoztatják őket. Alexis elmosolyodott, ahogy Charlesra gondolt, Myra jobbkezére, aki az egész küldetésüket megtervezte. Charles egy brit MI6-exügynök volt, aki egykor a királynőnek dolgozott az óceán túloldalán, míg egyszer csak lebukott. Kémnyelven, ahogy Charles mondja, a rosszfiúk rájöttek, hogy ki ő, és az országának lépéseket kellett tennie a biztonsága érdekében. Azóta Myrával élt, és neki dolgozott. Mindig azt mondta: mint Őfelsége egykori szuperkéme mindenben felkészült, hogy a szövetség élére álljon. Mindenféle kiválóságai tetejébe Charles ínyenc szakács is volt. Alexisnek összefutott a nyál a szájában az egyik ételkölteménytől, amit Charles alkotott nekik. Reménykedett, hogy ma valami hasonlóval rukkol elő a férfi.

Egyik kezében a bőrönddel, a másikban a Nagy Piros Varázstáskával nagy nehezen sikerült bezárnia a lakása rozoga ajtaját. Még egy utolsó pillantást se vetett a lakásra búcsúzóul, hiszen nem volt ott semmi néznivaló, leszámítva az ütött-kopott, használtan vett bútort. Nem érezte szükségét, hogy felújítson, inkább félretette minden pénzét, amíg nem dőlt el, mihez kezdjen az életével.

Bedobta a bőröndöt a Mini Cooper hátuljába, aztán beült a volánhoz. Mielőtt elfordította a kulcsot, körbehordozta tekintetét a lepusztult környéken, és megnézte a házat, amelyben lakott. Egyszerűen le kéne dózerolni mind a három blokkot. Egykor egy csinos kis házban élt, virágládákkal az ablakokban, csupa-zöld verandával. Szép bútorokkal berendezett lakása volt, gyönyörű dísztárgyak, ízléses edények és kristályok vették körül. És egy kutya, akit elmondhatatlanul szeretett. Most mindez odalett, mert mindent el kellett adnia, hogy kifizesse a perköltséget. Azt mondták neki, hogy az egyik rendőr, aki letartóztatta, vitte el a kutyáját.

Ha valakinek készen kellene állnia a bosszúra, hát az ő. A szíve mélyén, legbelül tudta, hogy a két munkatársa, akik olyan bűncselekményért vádolták meg, amit nem ő követett el, azért tették, mert Alexis egy színes bőrű bróker. Még véletlenül sem játszotta ki ezt a kártyát a saját védelme érdekében. Most már bánta, hogy nem tette. Talán az a baj, hogy nem tudott még kitalálni egy igazán megfelelő bosszút, amitől újra egész embernek érezhetné magát. Semmi, ami eszébe jutott, nem volt elég rossz, elég rettenetes, elég csúf ahhoz, hogy újra összerántsa őt. A halál volt az egyetlen, amire gondolni tudott, de ez nem jöhetett szóba. Nem vágyott rá, hogy újra börtönbe kerüljön.

Soha.

A Mini Cooper motorja felberregett, és Alexis ráhajtott az autópályára vezető útra. Egy újabb pillantás az órájára megnyugtatta, hogy elég ideje van McLeanbe érni. Mosoly bujkált a szája szegletében. Jó lesz újra látni a lányokat.

Miközben vezetett, először tűnt fel neki, hogy a tavasz tényleg megérkezett. A fák üde zöldbe öltöztek, és mindenfelé rügyek duzzadtak. Tavasz: egy új kezdet. Keresztbe fonta két ujját, úgy, ahogy gyerekkorában csinálta. Talán most neki is új kezdetet jelent ez az évszak.

Ahogy fogytak a mérföldek, Alexis kényelmesebben elhelyezkedett az ülésben. Máris jobban érezte magát.

Myra Rutledge Charlesszal az oldalán a tornácon állt, és ragyogó mosollyal az arcán nézte, amint vendégei autói begördülnek a kapun.

– Itt vannak, Charles! Mindannyian! Úgy féltem, hogy esetleg meggondolják magukat! Jól néznek ki, nem igaz? Szeretem, ahogy ugratják és megnevettetik egymást. Olyan megkönnyebbülés látni, hogy szinte testvérekként viselkednek egymással!

Charles is elégedetten mosolygott.

– Igen, szerelmem, több mint gyönyörűek! Julia különösen jól néz ki, nem gondolod?

– Most stagnál a betegsége, és igen, csodásan néz ki, csak szörnyen sovány. Nézd, milyen vidámak, Charles! Ez azt jelenti, hogy örömmel jöttek ide. Kapcsold ki, kérlek, az elektromos kaput, ma nincs szükségünk hívatlan látogatókra. – Aztán suttogóra fogta: – Nikki nem mondott semmit a…

– Nem, Nikki egyáltalán nem említette Jack Emeryt, én pedig nem akarok régi sebeket feltépni azzal, hogy rákérdezek. Mivel szakítottak, Nikki érzékeny a Jack-témára.

– Egy ügyész, aki távcsővel ólálkodik itt, engem aggodalommal tölt el, Charles. Tudom, hogy Nikki még mindig szereti, és azt is, hogy Jack Emery egykönnyen nem fogja feladni. Azt gyanítja, hogy mi vagyunk a felelősek Marie Lewellen eltűnéséért, legalábbis Nikkinek ezt mondta. Ezért is lettek ők idegenek egymás számára, hiszen az ellenkező oldalt képviselték. Jack megpróbál bizonyítékokat gyűjteni ellenünk.

– Ne aggódj, drágám, ez sosem fog sikerülni neki. Azt szeretném, ha bíznál bennem.

Mrya belenézett Charles ragyogó kék szemébe. Te jóságos ég, mennyire szerette ezt a férfit, a lánya apját!

– Bízom benned, drágám. És most üdvözöljük a mi kis családunkat!

– Lányok! Lányok! Isten hozott benneteket újra Pinewoodban! Charles főzött nekünk ebédet, amit a verandán fogyasztunk el. Ó, mennyire hiányoztatok! – lelkendezett Myra, és szélesre tárta a karját, hogy maga köré gyűjtse az összes nőt.

Murphy, Kathryn kutyája hangosakat vakkantott, hogy felhívja magára a figyelmet. Myra elnevette magát.

– Téged is isten hozott, Murphy! Charles valami különleges finomsággal kedveskedett neked. – A nagydarab német juhász szinte szó szerint dorombolni kezdett e szavak hallatán.

Kettő

– Hallgasd csak, Charles! – mutatott Myra az emelet irányába. – Annyira boldogok! Életet visznek ebbe a házba. Úgy szeretem hallani a nevetésüket, meg ahogy ugratják egymást! És Murphyt láttad? Olyan édes, ahogy barátkozik veled, tudja, hogy milyen jó a főztöd! – Myra itt elhallgatott, és egy árny suhant át az arcán. – Alexis ügye is megoldódik majd, igaz? – kérdezte.

Charles Martin ránézett élete szerelmére, elmosolyodott, közben nagy szakértelemmel megforgatta a rákfalatkákat a serpenyőben. A garnélarák Alexis kedvence volt, és mivel az ő ügye miatt gyűltek össze ismét a házban, természetesen Charles neki akart elsősorban kedveskedni. A férfi nem egyszer eldicsekedett, persze csak szemérmesen, hogy még a királynő Wellington-bélszínjét is ő készítette személyesen. Persze sosem felejtette el hozzátenni: „Természetesen ez még az előző életemben történt.”

– Várjunk, és meglátjuk, hadd mondja el ő nekünk, hogy érzi magát. – Azzal Charles megölelte Myrát. – Ragyogsz ma, drágám! Te magad vagy a tavasz ebben a virágos ruhádban. És – pillantott pajzánul a nőre – az illatod egyszerűen mennyei!

Myra megpaskolta Charles kezét.

– Köszönöm, drágám. Charles, hogy lehetek én ilyen boldog, miközben… miközben…

– Miközben helyrehozzuk a barátaink életét? – fejezte be a mondatot a férfi. – Elköteleztük magunkat, Myra, hogy orvosoljuk a régi sérelmeket, megbüntetjük a vétkeseket, és segítünk azoknak, akikről megfeledkezett a törvény. Ne törődj most a dolgok árnyoldalával! Te is boldog vagy, én is, a lányok is, és állunk elébe a második küldetésnek. Ahogy azt az én szakmámban mondják: „Kézben tartom az ügyet, asszonyom!”

Myra felkacagott, aztán nekilátott megteríteni az asztalt. Ekkor vette észre, hogy Murphy árgus szemekkel figyeli Charles minden mozdulatát.

– Ebédidő van, Murphy, hívd a lányokat.

A kutya kilőtt, odarohant a művészien szép csigalépcsőhöz, majd vissza a konyhába. Myra megsimogatta nagy fejét, és elmosolyodott.

– Gyönyörű állat, nem igaz, Charles? – És válaszra sem várva gyorsan hozzáfűzte: – Sokkal nyugodtabb vagyok, ha tudom, hogy ott van Kathryn mellett, míg ő keresztül-kasul szeli az országot azzal a hatalmas járgánnyal.

– Drágám, olyan idegesnek látszol, csillapodj le! Már hallom is, ahogy jönnek lefelé. Szeretném, ha áradna belőled az optimizmus.

Myra felszegte a fejét, királynői testtartása ettől még fejedelmibb lett.

– Amit csak óhajt, Sir Charles! – mondta mosollyal az arcán, hangsúlyozva a férfi lovagi címét.

Charles ragyogott, ahogy a lányok csivitelve beszállingóztak a konyhába. Mrya egyenként megölelte mindegyikőjüket, mielőtt asztalhoz ültek.

– Garnélarák! A kedvencem! – kiáltotta Alexis.

Yoko megérintette az asztal közepén álló virágokat, és így szólt:

– Igazi tulipánok! Milyen gyönyörűek! Az enyémek a kertészetben csak most bimbóznak.

Isabelle eltakarta a szemét, és ünnepélyesen így szólt:

– Tulipánokat látok, tengernyi, tengernyi tulipánt, és mind lila… Látom őket…

Kathryn odafordult Isabelle-hez, és megpaskolta a hátát.

– Ó, te magasságos látnok… akkor csakis Hollandiában lehetsz, tökfej! – erre mindenki hangos hahotázásban tört ki. Kathryn gyakran viccelődött Isabelle látnoki képességein, ami csakugyan meghökkentő tudomány volt.

– A tavasz a kedvenc évszakom – jelentette ki Nikki, kihajtogatva a szövet asztalkendőt. – A tulipánok fantasztikusak. Megvannak még, amiket Barbarával ültettünk, amikor kicsik voltunk?

Myra kihúzta magát, a szeme csillogni kezdett halott lánya nevének említésére.

– Nem, drágám, azok már réges-rég elpusztultak. Ezeket Charlesszal tavaly ültettük. A színük lenyűgöző, a katalógus nem hazudott. Nekem az aranysárga a kedvencem. Barbara a kagylóbelsőre emlékeztető rózsaszínűért volt oda, azok most kezdenek virágozni.

Julia, akinek épp úgy könnyek csillogtak a szemében, mint Myrának, így szólt:

– Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy itt lehetek. Úgy érzem, mintha… hazajöttem volna. Nem akarok érzelgősködni, meg ilyesmi, de úgy érzem, ti vagytok a családom. Emeljük hát poharunkat a szövetségre!

– Éljen, éljen! – kiáltott fel Charles, miközben a magasba emelt egy csodásan megmunkált kristály kancsót, amelyben tea volt. Mindenkinek töltött, majd ő is asztalhoz ült. A lányok egyszerre tartották magasba a poharukat. Charles is csatlakozott, és így szólt:

– Mindannyiunkra! A nők szövetségére, és az egy szem férfira!

[ … ]