Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Sylvia Day

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-31-4

Prológus

Volt valami ellenállhatatlan izgalom a látványban, ahogy a délceg férfiak megmérkőztek, versengtek egymással. Alantas állatiasságukat elárulta zabolátlan vadságuk és könyörtelenségük. Ahogy erőlködtek, testi erejük felkavarta a nők legprimitívebb ösztöneit.

Lady Jessica Sheffield nem volt fából, hiába tanították arra, milyen modor illik egy úrinőhöz.

Nem tudta levenni a szemét a két fiatalemberről, akik nagy lendülettel birkóztak a pázsiton a keskeny kis kerti tó másik oldalán. Egyikük hamarosan a sógora lesz; a másik a leendő sógor barátja volt, egy csirkefogó, aki veszélyesen jóképű, és ezzel sok bajból sikerült már kimentenie magát.

– Szeretnék én is olyan szabadon ugrándozni, ahogy ők – mondta Jessica húga vágyakozva. Hester is a fiatalembereket figyelte a vén tölgyfa árnyékából, ahol üldögéltek. Lágy szellő fújdogált, megcirógatta a fűszálakat az impozáns Pennington-kúria előtti gyepen. A kúria egy erdőkkel tarkított domb tövében épült, aranyszín kő homlokzatán és aranyozott ablakkeretein megcsillant a napfény, és a látogatókat ettől ünnepélyes nyugalom járta át.

Jess újra a hímzésére szegezte a tekintetét, és bánta, hogy meg kellett dorgálnia a húgát a bámészkodásért, miközben ő maga is ezt tette. – A felnőtt hölgyekhez nem illik az ilyesféle mulatság. Jobb nem sóvárogni olyasmi után, ami úgysem lehet a miénk.

– Miért van az, hogy a férfiak egész életükben úgy viselkedhetnek, mint a kisfiúk, míg a nők már ifjan kénytelenek megöregedni?

– Mert a világ a férfiaké – mondta Jess halkan.

Szalmakalapjának széles karimája alól lopva a birkózókra pillantott. Ekkor valaki hangosan rászólt a fiatalemberekre, és Jess is kihúzta magát. Mindenki a hang irányába fordult. Jessica jegyese közeledett a két fiatalabb férfi felé, és a lány lassan engedett fel, akár a visszavonuló tenger a dagály hullámai után. Nem először tűnődött el azon, hogy vajon eljön-e valaha az idő, amikor majd nem érez éles aggodalmat, ha nézeteltérés történik. Talán olyannyira belenevelték, hogy rettegjen a férfiak haragjától, hogy ez már örökké így marad?

Benedict Reginald Sinclair, Tarley vikomtja és Pennington leendő grófja magas volt és elegáns. Határozottan vonult végig a pázsiton, pontosan tisztában volt a tekintélyével. Jessicát meg is nyugtatta e kékvérű arrogancia, de tartott is tőle. Voltak olyan férfiak, akik megelégedtek a tudattal, hogy fontos emberek, míg mások állandó kényszert éreztek ennek bizonygatására.

– Na és mi a nők feladata a világban? – kérdezte Hester makacsul lebiggyesztve az ajkát. Így sokkal fiatalabbnak tűnt tizenhat éves koránál. Szeleburdi mozdulattal kisöpört az arcából egy mézszőke fürtöt, ami pontosan olyan színű volt, mint Jessica haja. – Hogy a férfiakat szolgálják?

– Hogy életet adjanak nekik. – Jessica visszaintegetett Tarley-nek. Másnapi esküvőjükre a Sinclair család kápolnájába az arisztokrácia krémjét hívták vendégül. A lány több okból is várta már az eseményt, nem mellékesen azért, hogy végre megszabaduljon apjának kiszámíthatatlan, minden ok nélkül előforduló dühkitöréseitől. Nem neheztelt Hadley márkira, amiért az nagy hangsúlyt fektet a társasági szerepekre és arra, hogy ebben a lányának is elöl kell járnia. De nehezményezte a nyers modort, ahogyan apja büntette őt a hiányosságaiért.

Hester gyanakodva felhorkantott. – Mintha csak atyánk szavait hallanám.

– És az emberek többségének véleményét. És ezzel mi tisztában vagyunk, ugye? – Anyjuknak az életébe került a próbálkozás, hogy Hadley-nek örököst szüljön. Hadley kénytelen volt újranősülni, újabb leánygyermeke született, és még öt évet kellett várnia az áhított fiúörökös érkezésére.

– Nem hiszem, hogy Tarley tenyészkancának tekint téged – mondta Hester. – Sőt véleményem szerint bizony érzelmeket táplál irányodban.

– Ha így van, szerencsés vagyok. De ha nem lenne megfelelő a származásom, nem kérte volna meg a kezemet.

Jess figyelte, ahogy Benedict megdorgálja öccsét a vadóckodásért. Michael Sinclair el is szégyellte magát, Alistair Caulfield viszont cseppet sem. Bár tartása nem volt kihívó, mégis látszott rajta, hogy nem hunyászkodik meg. A három férfi szemrevaló társulat volt: a Sinclair fivérek csokoládébarna hajukkal és karcsú termetükkel, Caulfield pedig koromfekete hajával és ördögien vonzó arcával, mely miatt azt mondták rá, Mefisztó kegyeltje.

– Ugye boldog leszel mellette? – kérdezte esdeklőn Hester a nővéréhez hajolva. Szeme ugyanolyan smaragdzöld volt, mint a gyep, és aggodalom tükröződött benne. Édesanyjukra hasonlított a szemszíne és a halványszőke haja is. Jess az apjuktól örökölte szürke szemét. Apjuk nem is adott neki semmi mást soha. De ezt a lány nem bánta túlságosan.

– Azon leszek.

Erre persze nem volt biztosíték, de miért is terhelné vele Hestert feleslegesen? Tarley-t az apjuk választotta, és bárhogyan is alakul, Jess kénytelen megszokni.

Hester azonban folytatta. – Nem akarom, hogy egyikünknek is úgy kelljen távoznia e világból, mint édesanyánknak. Megkönnyebbüléssel, szánalmasan… Az élet arra való, hogy éljük és élvezzük.

Jess fészkelődött a félhold alakú márványpadon, és óvatosan maga mellé helyezte hímzését a kis táskába. Imádkozott azért, hogy Hester mindig ilyen édes és reményteli maradjon. – Tarley és én tiszteljük egymást. Mindig jól érzem magam a társaságában, és szívesen beszélgetünk. Intelligens és türelmes, tapintatos és udvarias. És persze igazán szemrevaló férfi, ezt nem tagadhatjuk.

Hester szeme felragyogott, akár a napsugár. – Igen, úgy van. Remélem, apánk számomra is hasonló férjet választ majd.

– Nos, van olyan fiatalember, akit szívesen fogadnál?

– Egyelőre nem mondhatnám. Még keresem azt, akiben megvan minden, ami számomra fontos. – Hester komoly pillantást vetett a három férfira, akik elmélyülten beszélgettek. – Olyan férjet szeretnék, akinek Tarley-hoz hasonló a rangja, de kedélyes, akárcsak Mr. Sinclair, és olyan vonzó, mint Mr. Caulfield. De véleményem szerint Alistair Caulfield a legszemrevalóbb férfi egész Angliában, sőt a fél világon, szóval be kell érnem kevesebbel is.

– Túl fiatal ahhoz, hogy így tekintsek rá – füllentette Jess, miközben a beszélgetés tárgyát vizslatta.

– Ugyan! Mindenki szerint épp elég érett a korához.

– Céltalan, mert nem tereli senki az útján. Nagy különbség. – Jess túl sok szabály közé volt szorítva, Caulfield viszont teljesen korlátozások nélkül élt. Három bátyja volt, megvolt tehát a családban az örökös, a katonatiszt és az egyházi személy, és neki már nem maradt szerep. Anyja csüggött rajta, és ez csak rontotta az esélyét annak, hogy megtanuljon felelősségteljes életet élni. Hírhedt volt a kockázatvállalásról, sosem tudott ellenállni semmiféle fogadásnak vagy kihívásnak. Jess ismerte már néhány éve, és a férfi minden évadban egyre hírhedtebb lett.

– Két év korkülönbség semmit sem számít – érvelt Hester.

– Harminc és harminckettő között talán nem is. De tizenhat és tizennyolc között annál inkább.

Jess megpillantotta Benedict anyját, aki épp hozzá igyekezett. Nyilvánvaló volt, hogy az utolsó pillanatig tartó előkészületek forgatagából csak időlegesen sikerült elmenekülnie, és ennek most vége. Jessica felállt. – Mindenesetre jobb lesz, ha másfelé pillantgatsz. Mr. Caulfield meglehetősen hasznavehetetlen alak. Szerencsétlen státusza mint negyedik fiúgyermek, szinte kezeskedik arról, hogy ne vigye sokra. Nagy kár, hogy semmibe veszi családja nemesi nevét, hogy helyette felelőtlen életet éljen, de ez csakis az ő hibája, és jobb, ha nem keveredsz bele.

– Úgy hallottam, az apja egy cukornádültetvényt és egy hajót adott neki.

– Masterson bizonyára azért tette ezt, hogy a fia inkább távoli partvidékeken űzze kockázatos hóbortjait.

Hester felsóhajtott. – Néha azt kívánom, bárcsak én is messzire utazhatnék. Vajon egyedül nekem vannak ilyen álmaim?

Korántsem, gondolta Jess. Ő is gondolt már szökésre, de rangja szűk korlátok közé szorította. Ebben a tekintetben rosszabb helyzetben volt, mint a közrendi származású asszonyok. Hiszen Hadley márki leányának, Tarley jövendőbeli vikomtnéjának ügyelnie kell jó hírére. Kizárt dolog, hogy utazgasson, ha atyja vagy férje nem utazgat. De nem lenne sem illő, sem tisztességes ezeket a nyugtalanító gondolatokat megosztania fiatal, befolyásolható húgával.

– Ha Isten is úgy akarja, olyan férjed lesz, aki mindent megad neked. Megérdemled – mondta Jess.

Eloldozta kedves kis ölebe, Temperance pórázát, és intett a szolgálójának, hogy hozza a táskáját. Ahogy ellépett a húga mellett, megcsókolta a homlokát. – A vacsoránál vess egy pillantást Lord Regmontra. Jóképű és elbűvölő, és nemrég jött vissza a körutazásáról. Visszatérte óta te leszel az első drágakő, aki megcsillan a szeme előtt.

– De két évet kellene várnia az első bálomig – felelte Hester kissé bosszúsan.

– Megéri várni rád. Ezt egy jó ízlésű férfi tudni fogja.

– Még ha meg is tetszem neki, akkor sem sok beleszólásom lesz az ügybe.

Jess kacsintott, és halkabban folytatta. – Regmont igen jóban van Tarley-val. Biztos vagyok benne, hogy Benedict elismerően nyilatkozna róla, ha atyánk szükségesnek véli, hogy kikérje a véleményét.

– Valóban? – Hester izgatottan, szinte kislányosan fészkelődött. – Kérlek, mutass be minket egymásnak.

– Hogyne – intett Jess. – Magától értetődik, de azért addig se gyönyörködj a semmirekellőkben.

Hester színpadiasan eltakarta a szemét, de Jess úgy gondolta, biztosan vet még egy-két pillantást a fiatalemberekre, amint lehet.

Hisz ő sem tenne másként.

– Tarley igen feszült – állapította meg Michael Sinclair. Leporolta magát, és távozó bátyja után pillantott.

– Mégis mit vársz tőle? Holnap bilincsbe verik! – Alistair Caulfield felvette a földről a felöltőjét, és lerázta a kiváló kelméről a rátapadt fűszálakat.

– A legszebb elsőbálozót veszi el. Nem olyan rossz az. Anyám szerint a trójai Heléna sem lehetett szebb nála.

– És egy márványszobor sem lehetne hidegebb.

Michael a barátjára meredt. – Tessék?

Alistair odapillantott a sekély kerti tó túloldalára, ahol Lady Jessica Sheffield épp átsétált a pázsiton apró ölebével. Karcsú alakját bokáig érő, hosszú ujjú, magasan zárt nyakú pasztellszín virágos muszlinruha fedte, ami az enyhe szellőtől szorosan simult rá. Arcát elfordította, a naptól széles karimájú kalap védte, de Alistair jól ismerte ezt az arcot. Önkéntelenül is folyton megakadt rajta a szeme, ahogy sok más férfinak is.

Jess haja csodálatos volt, ilyen hosszú, sűrű szőke fürtöket Caulfield még sosem látott. Halványszőke volt, szinte ezüstös, néha egy-egy sötétebb, aranyló tinccsel vegyülve. Első bálja előtt a lány néha kibontva viselte a haját, de azóta ugyanolyan makulátlan és tartózkodó volt mindig a frizurája, mint ő maga. Ifjú kora ellenére a modora sokkal idősebb hölgyhöz illett volna.

– Az a világos haj, a hófehér bőr – suttogta Alistair. – És a szürke szempár…

– Tessék?

Alistair hallotta barátja hangjában a csodálkozást, így határozottabban folytatta. – A színek tökéletesen illenek a modorhoz – mondta nyersen. – Jégkirálynő az a lány. A bátyád csak abban reménykedhet, hogy hamar teherbe ejti, különben le fog fagyni a farka.

– Azért csak vigyázz a nyelvedre – figyelmeztette Michael, és félresimította sötétbarna haját. – Nehogy felbosszants! Lady Jessica hamarosan a sógornőm lesz.

Alistair szórakozottan bólintott, és ismét a kecses lányt figyelte, aki olyan tökéletes volt mind külsejét, mind társasági illemtudását tekintve. A férfit egészen lenyűgözte, és csak arra várt, hátha felfedez rajta valami tökéletlenséget. Kíváncsi volt, hogy bírta Jessica ezt a nagy terhet ilyen fiatalon, hiszen ő maga egyáltalán nem tűrte a rá nehezedő társadalmi elvárásokat. – Elnézésedet kérem.

Michael fürkészőn nézte Alistairt. – Valami bajod van vele? A hangodból úgy érzem, nem kedveled.

– Kissé talán megsértett – ismerte el Caulfield morogva. – A minap egy estélyen tudomást sem vett rólam. Mintha ott sem lettem volna. Ezzel ellentétben a húga, Hester, egészen elbűvölő.

– Igen, Hester rendkívül bájos. – Michael hangja egészen olyan volt, mint Alistairé, amikor Hestert dicsérte, ezért Alistair kérdőn felvonta a szemöldökét. Michael elpirult, és folytatta. – Jessica biztosan nem hallotta a köszönésedet.

Alistair belebújt a felöltőjébe. – Pont mellette álltam.

– A bal oldalán? A kisasszony a bal fülére süket.

A férfi egy pillanatig gondolkodott, mielőtt felelt. El sem tudta képzelni, hogy Jessica valamiben mégsem tökéletes, de megkönnyebbült, hogy így van. Így inkább tűnt halandónak, mint görög istennőnek. – Erről fogalmam sem volt.

– A legtöbben nem veszik észre. Csak ha hangos a zaj egy nagyobb fogadáson, olyankor zavaró néha.

– Most már értem, miért őt választotta Tarley. Kész áldás az olyan feleség, aki csak fél füllel figyel a pletykákra.

Michael felhorkant, és elindult a ház felé. – Lady Jessica valóban tartózkodó – ismerte el. – De ez illendő is Pennington jövendő grófnője számára. Tarley azt mondja, vannak jó tulajdonságai a választottjának, melyekről fogalmunk sincs.

– Hmmm…

– Úgy tűnik, kétkedsz, de hiába vagy feltűnően jóképű, közel sem vagy olyan tapasztalt nőügyekben, mint Tarley.

Alistair gúnyosan elmosolyodott. – Biztos vagy benne?

– Ha azt nézzük, hogy bátyám tíz évvel idősebb, akkor igen. – Michael átkarolta a barátját. – Szerintem elismerhetnéd, hogy érettebb koránál fogva alkalmasabb észrevenni választottjának rejtett jó tulajdonságait.

– Semmit nem szeretek elismerni.

– Jól tudom, barátom. De most elfogadhatnád a vereséged a csúfosan félbeszakított birkózásunkban. Csak másodpercek kérdése volt a győzelmem.

Alistair oldalba bökte. – Ha Tarley nem hoz neked kegyelmet, most magad könyörögnél érte.

– Ugyan! Akkor legyen az a győztes, aki gyorsabban fut el a…

Alistair már futott, mielőtt Michael befejezte volna a mondatot.

Már csak néhány óra volt hátra az esküvőig.

Az éj sötétje lassan hajnallá szürkült. Jessica szorosabbra vonta maga körül a vállkendőjét, és beljebb sétált Temperance-szel a Pennington-kúriát szegélyező erdőbe. Az öleb szaporán szedte a lábát, ropogott alatta az apró kavicsos ösvény. Megnyugtatóan ismerős volt ez a zaj.

– Miért vagy ilyen körülményes? – dorgálta Jess az állatkát. Látta a hűvös levegőben a lélegzete páráját, és vágyott rá, hogy végre puha ágyába fekhessen. – Nem mindegy, hová?

Temperance felnézett, és Jess úgy érezte, méltatlankodik.

Befordultak és az öleb végre megállt szaglászni. Bizonyára tetszett neki a hely, mert hátat fordított gazdájának, és leguggolt egy fa elé.

Jess elmosolyodott, és tapintatosan elfordult, hogy inkább szemügyre vegye a környezetüket. Elhatározta, hogy napvilágnál is bejárja ezt az ösvényt. A Pennington-birtok értékelte a természet szépségében rejlő lehetőségeket, ellentétben számtalan más birtokkal, ahol obeliszkek, görög szobrok és templomok másolatai és pagodák álltak elszórtan. Ezen az ösvényen, úgy tűnt, mérföldekre van a civilizáció és annak minden tartozéka. Jessica nem számított rá, hogy ez az érzés tetszeni fog neki, de mégis tetszett, főként, mivel órákon át kénytelen volt bájcsevegni olyanokkal, akik csakis a rangjával törődtek, melyet házassága révén szerez.

– Ez kellemes séta lesz – szólt a válla fölött. – Ha felkel a nap, és rendesen felöltözöm.

Temperance végre elvégezte a dolgát, és előjött. A ház felé indult, húzta a pórázt, most bezzeg sietős volt neki, miután annyi ideig kereste a tökéletes helyet a kisdolgához. Jess követte, de balról hirtelen zajt hallottak. A kis szuka fülelni kezdett, és felkunkorodott a farka, izmos, barna bundás kis teste várakozva megfeszült.

Jess szíve a torkában dobogott. Ha vaddisznó vagy veszett róka, abból nagy baj lehet. A lány szíve meg is szakadna, ha valami történne Temperance-szel, az egyetlen lénnyel, aki nem olyan elvárások alapján ítélte meg Jessicát, amiknek oly nehéz volt eleget tenni.

Egy mókus futott át az ösvényen. Jess megkönnyebbülten felnevetett, de Temperance továbbra is feszülten figyelt. Sőt, hirtelen előreugrott, és kirántotta a pórázt a gazdája ellazult kezéből.

– Az ördögbe, Temperance!

A mókus és az öleb már el is szaladt. Csak az avar susogott, és Temperance morgása hallatszott még, majd elhalt ez is.

Jess megadóan felemelte a kezét, és nekiindult, hogy kövesse a nyomokat az ösvényről letérve. Csakis arra figyelt, hogy megtalálja a kutyácskát, ezért észre sem vette, hogy majdnem nekiszaladt egy jókora kerti lak falának. Jobbra fordult…

És hirtelen meghallotta egy nő rekedtes nevetését. Döbbenten megállt.

– Siess, Lucius – zihálta a nő. – Trent észre fogja venni, hogy eltűntem.

Wilhelmina. Lady Trent. Jess mozdulatlanul állt, még a lélegzetét is visszafojtotta.

Csak a fa lassú nyikorgása hallatszott.

– Türelem, édes. – Egy ismerős férfihang szólalt meg szinte affektálva. – Hadd adjam meg neked, amiért fizettél.

A kerti lak nyikorgása folytatódott, immár hangosabban. Egyre gyorsabban, egyre keményebben. Lady Trent felnyögött.

Alistair Lucius Caulfield. In flagranti tetten érve Trent grófnéval. Szent ég! Hiszen a nő vagy húsz évvel idősebb! Gyönyörű nő volt, de hát az anyja lehetett volna!

Sokkoló volt hallani a férfi második keresztnevét. És talán sokatmondó is…? Talán intim kapcsolat van köztük, már azon túl is, ami épp zajlik. Talán a széltoló Caulfield érzelmeket táplál a szép grófné irányában, ezért szólítja őt a nő olyan néven, amin mások nem?

– Ó, minden pénzt megér az, amit kapok tőled – dorombolta a grófné.

Szent ég! Talán nem is intim kapcsolat, hanem… tranzakció! Üzlet. Ahol a férfi adja a szolgáltatást…

Jess óvatosan lépett egyet, remélve, hogy nem csap zajt és nem lepleződik le. A kerti lakban mozgás támadt, és ő megdermedt. Összehúzott szemmel próbált látni a homályban. Nem volt szerencséje, mert épp megvilágította a holdfény, míg a kerti lak belseje az árnyak sötétjének takarásában maradt a tető és a fák alatt.

Jessica egy kezet látott a kupolás tető egyik tartópillérébe fogódzkodni, és felette egy másikat. Egy férfi kezét, ahogy támaszkodik. A kezek magasságából Jessica tudta, hogy a férfi áll.

– Lucius, az isten szerelmére! Abba ne hagyd!

Lady Trent Caulfield és a nyári lak fala közé ékelődött. Tehát Alistair Jess felé fordulva állt.

A sötétben két ragyogó pont pislogott.

A férfi meglátta a lányt. Sőt! Bámulta.

Jess azt kívánta, bárcsak elnyelné a föld. Mit is mondhatna? Hogyan illik egy ilyen helyzetben viselkedni?

– Lucius, az ördögbe is! – A régi fa nyikorgott a ránehezedő nyomástól. – Pompás érzés, hogy bennem van az a jókora szerszámod, de ha mozog, az még pompásabb.

Jess a torkához kapta a kezét. A hideg idő ellenére izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán. El kellett volna szörnyednie, hogy meglátott egy férfit közösülés közben, de nem ez történt. Mivel a férfi Caulfield volt, Jessica lenyűgözve állt ott. Valami borzasztó csodálattal figyelte… irigyelte a férfi szabadságát, és elrémítette, hogy Alistair mennyire nem ad a közvéleményre.

Jessica tudta, hogy sürgősen távoznia kell, vagy Lady Trent is rájön a jelenlétére. Óvatosan elindult…

– Várj! – szólalt meg rekedten Caulfield.

A lány megdermedt.

– Nem tudok! – tiltakozott pihegve Lady Trent.

De Caulfield nem a grófnőhöz beszélt.

Egyik kezét kinyújtotta Jessica felé. Könyörgése megdermesztette a lányt.

Egy hosszú pillanatig a férfi csillogó szemébe fúródott a tekintete. Alistair hangosan zihált.

Aztán megragadta a tartópillért, és mozogni kezdett.

Eleinte lassan, aztán egyre gyorsulva. A fa ritmusos nyikorgása mintha körülvette volna Jessicát. Csak a kezeket és a forró, ragyogó tekintetet látta, azon kívül semmit, de a hangok életre keltették a képzeletét. Caulfield nem vette le róla a szemét, még akkor sem, amikor már olyan hevesen mozgott, hogy a lány nem is értette, mit élvezhet ebben az erőszakos döfködésben a grófné. Lady Trent kivehetetlen, nyers szavakkal dicsérte a férfit, és sikoltozott.

Jessicát elbűvölte a szexuális együttlét valóságának ez az oldala, hiszen semmit sem tudott róla. Persze azzal tisztában volt, hogyan zajlik a dolog, mert nevelőanyja alaposan elmagyarázta. Ne húzódozz, és ne sírj, amikor beléd hatol. Próbálj ellazulni; akkor kevésbé kényelmetlen. Semmiféle hangot ne adj. És soha ne tiltakozz. De Jess látta más asszonyok sokatmondó pillantásait, és hallotta a suttogást legyezők mögött mindenféle másról. Most a szeme elé tárult a bizonyíték. Lady Trent gyönyörének hangjai visszhangra leltek benne, úgy játszottak az érzékein, mint egy lapos kavics a víz felszínén. A teste önkéntelenül is felelt, bőre érzékenyebb lett, lélegzete elakadt.

Caulfield pillantásának súlya alatt megremegett. Szeretett volna elfutni a lopott intimitás közeléből, de képtelen volt megmozdulni. Lehetetlen volt, mégis úgy tűnt, mintha a férfi belelátna, mintha átlátna a felszínen, ahol csak Jessica apjának szigorú nevelése mutatkozott.

Csak akkor tört meg a varázs, amikor Caulfield a csúcsra jutva rekedten felnyögött. Ekkor Jessica futni kezdett, mintha megsarkantyúzták volna. Mindkét kezével szorongatta a vállkendőjét, és karjait keresztbe fonta sajgó, telt keblén. Amikor Temperance előugrott egy bokorból, Jess a megkönnyebbüléstől elsírta magát. Felkapta az ölebet, és visszaszaladt a kúriához vezető ösvényre.

– Lady Jessica!

Jess megbotlott, amikor meghallotta, hogy valaki szólítja, amikor végre visszaért a hátsó kert viszonylagos biztonságába. Most hevesen vert a szíve, mintha valamin rajtakapták volna. Gyorsan megfordult, és kék selyemszoknyája meglibbent, ahogy a hang forrását kereste. Rettegett, nehogy Alistair Caulfield legyen, aki talán diszkrécióért könyörögne. Vagy, ami még rosszabb, Jessica apja.

– Jessica. Szent ég, már mindenhol kerestem.

Jessica megkönnyebbülve látta, hogy Benedict közeleg a kúria felől, de a megkönnyebbülésbe némi aggodalom is vegyült. A férfi gyors, határozott léptekkel közeledett a kőrisfákkal szegélyezett kerti ösvényen. Jessica megremegett. Talán haragos?

– Valami gond van? – kérdezte óvatosan, amikor Benedict odaért, mert úgy sejtette, biztosan jó oka van, amiért ilyen kései órában keresi.

– Hosszú ideje távozott. Fél órája mondta a szobalány, hogy ön kiment megsétáltatni Temperance-t, és már akkor is negyed órája kint járt, amikor rákérdeztem.

Jessica lesütötte a szemét, nehogy úgy tűnjön, dacol a férfival. – Elnézését kérem, hogy aggodalmat okoztam.

– Nem szükséges a bocsánatkérés – felelte Benedict kimérten. – Csak beszélni kívántam önnel. Ma lesz az esküvőnk, és szerettem volna megnyugtatni, ha esetleg bármi aggasztaná.

Jess pislogva felnézett. Meglepte Tarley tapintatossága. – De Mylord…

– Benedict – javította ki a férfi, és kézen fogta jegyesét. – Illőbb most már tegeződnünk. Jéghideg a kezed. Merre jártál?

A hangjában egyértelműen aggodalom csengett. Jessica először nem is tudta, mit feleljen. Benedict egészen máshogy szólt hozzá, mint apja tette volna hasonló helyzetben.

Zavarában szinte gondolkodás nélkül kezdett beszélni. Elmesélte, hogy miként eredt a mókust kergető Temperance nyomába, és közben olyan figyelmesen fürkészte leendő férjét, ahogy még talán sosem. Tarley Jess életének fontos része volt, ezt a kötelességet a lány különösebb mérlegelés nélkül elfogadta. Amennyire lehetett, megszokta a közös életük gondolatát. De most feszengett. Kipirult, és izgatott volt amiatt, ahogy Caulfield felhasználta őt saját gyönyörének fokozására.

– Ha megkértél volna, szívesen elkísérlek – mondta Benedict, amikor Jess befejezte. Megszorította a kezét. – A jövőben, kérlek, engedd meg.

A férfi gyengéd modorán felbátorodva, és a bor miatt is, amiből kissé többet ivott a vacsorához, Jess nem hagyta abba a mesélést. – Temperance és én valami másra is rábukkantunk az erdőben.

– Valóban?

Jessica beszélt a nyári lakban a párról. Hangja elhalkult, megremegett, szavai összekeveredtek, mert nem is ismerte a megfelelő szavakat, sem a bizalmat. Arról nem beszélt, hogy a grófné fizetett is Caulfieldnek, és azt sem árulta el, kiket látott.

Benedict meg sem mozdult, amíg menyasszonya beszélt. Utána megköszörülte a torkát, és így szólt: – A szentségit! Borzasztó, hogy ilyesfajta rémséget láttál épp az esküvőnket megelőző este.

– Úgy tűnt, az a pár cseppet sem találta rémségesnek a dolgot.

A férfi elpirult. – Jessica…

– Azt mondtad, szeretnél megnyugtatni, ha esetleg aggaszt valami – mondta Jessica gyorsan, mielőtt elhagyja a bátorsága. – Szeretnék veled őszinte lenni, de félek, nehogy átlépjem a türelmed határait.

– Ha véletlenül átléped, jelezni fogom.

– Miképpen?

– Tessék? – Benedict összevonta a szemöldökét.

Jess nagyot nyelt. – Miképp fogod jelezni? Szóval? Valamely privilégium megvonásával? Vagy talán… határozottabb módon?

A férfi megdermedt. – Sosem emelnék kezet hölgyekre, sem rád, sem másra. És sosem kárhoztatnálak az őszinteségedért. Úgy gondolom, sokkal engedékenyebb leszek veled, mint bárki mással, akit ismerek. Nagy kincs vagy számomra, Jessica. Türelmetlenül vártam, hogy eljöjjön a nap, amikor az enyém leszel.

– Miért?

– Mert gyönyörű vagy – felelte Tarley rekedten.

A lány meglepődött, egyszersmind reménykedni is kezdett. – Mylord… Ellenedre volna, ha tudnád, mennyire szeretném, hogy házasságunk testi szempontból is… kellemes legyen? Mindkettőnknek.

Jessica tudta, hogy ő képtelen volna úgy viselkedni, ahogy Lady Trent tette. Az ilyesfajta szabadosság teljesen idegen volt tőle.

Benedict feszengését elárulta, ahogyan nyakkendőjével babrált. – Mindig is az volt a szándékom, hogy így legyen. És így is lesz, ha bízol bennem.

– Benedict. – A lány beszívta vőlegénye illatát: fűszer, dohány és jó bor illata volt. És bár a férfi nem számított arra, hogy a feleségével valaha is beszélnie kelljen ilyesmiről, a szavai és a tekintete nyílt volt és őszinte. – Nagyon jól viseled ezt a beszélgetést. Nem tudom, mondhatok-e többet.

– Kérlek, beszélj csak szabadon – mondta Benedict. – Azt szeretném, hogy kétségek és aggodalmak nélkül állj velem oltár elé.

Jess hadarva folytatta. – Szeretnék veled a tó melletti nyári lakba menni. Most azonnal.

A férfi szinte haragosan sóhajtott, és nagyon erősen szorította a lány kezét. – Miért?

– Megharagítottalak. – Jess lesütötte a szemét, és hátralépett. – Bocsáss meg. És kérlek, ne kételkedj ártatlanságomban. Későre jár, kivetkőztem magamból.

Benedict magához vonta. – Nézz rám, Jessica!

A lány eleget tett a kérésnek, és beleszédült a férfi átható pillantásába. Már nem volt feszengés vagy aggodalom a tekintetében.

– Már csak órák választanak el minket a nászágytól – emlékeztette, és a hangja rekedtebb volt, mint amilyennek Jessica valaha is hallotta. – Úgy vélem, amit az erdőben megpillantottál, az olyan reakciót váltott ki belőled, amit még nem értesz. És el sem tudom mondani, mit érzek a gondolatra, hogy ez téged lenyűgöz, nem pedig taszít, ahogy talán más nőket taszítana. De a feleségem leszel, és megérdemled a tiszteletet, ami kijár neked.

– A nyári lakban nem kaphatnám meg a tiszteletet?

Benedict arcára egy pillanatra kiült a döbbenet. Aztán hátravetette a fejét, és nevetett. Mély, zengő hangja visszhangzott a kertben. Jessnek tetszett, ahogy a derűtől átlényegül. Megközelíthetőbb lett, és, ha lehet, még vonzóbb.

Benedict még közelebb vonta menyasszonyát, és homlokon csókolta. – Igazi kincs vagy.

– Én úgy tudom – suttogta Jess odabújva a férfihoz –, hogy a nászágyban a kötelesség fekszik, a gyönyör pedig azon kívül, szeretőkkel vár. Talán jellemhibám, ha bevallom, hogy jobban örülnék, ha szeretődként kívánnál, nem feleségedként, már ami a hálószobát illeti?

– Tökéletes vagy. A legtökéletesebb nő, akit valaha láttam és ismertem.

Jessica jól tudta magáról, hogy nem tökéletes, és ezt tanúsították a combja hátulján örök nyomot hagyó vesszőcsapások. Meg kellett tanulnia palástolni a tökéletlenségét.

Hogy érezhette meg Caulfield, hogy nem lesz ellenére ott maradni és nézni őt? Talán felismert valamit a jellemében, ami még önmaga előtt is titok volt?

Bárhogy is, Jess felettébb megkönnyebbült a tudattól, hogy Benedict nem találta hirtelen jött felismerését fenyegetőnek vagy taszítónak. Jegyesének elfogadó hozzáállása felbátorította a lányt. – Elképzelhető volna irányomban ilyen érdeklődés a részedről?

– Több mint elképzelhető. – Benedict ajka Jessica szájára tapadt, elfojtva a megkönnyebbült, hálás szavakat, amit a lány suttogni készült. Tapogatózó csók volt, gyengéd és óvatos, de magabiztos. Jess megfogta a férfi gallérját, és zihálva kapkodott levegőért.

Tarley nyelve végigsimította Jess ajkait, majd közéjük siklott. Amikor a lány megérezte szájában, elgyengült a térde. Benedict még szorosabban átölelte, és vágya nyilvánvaló volt abból, ahogy keményen Jess csípőjéhez nyomult. Lázasan simogatta, egyre izzóbb sóvárgással. Amikor abbamaradt a csók, egymáshoz ért a homlokuk, és a férfi alig kapott levegőt.

– Szavamra, bármily ártatlan vagy, akkor is nagy érzékkel csábítasz el – dörmögte.

A karjába vette menyasszonyát, és szapora léptekkel a nyári lakhoz vitte.

Temperance érezte, hogy igen kényes a helyzet, így csendben kocogott mellettük. Aztán szokásával ellentétben nyugodtan várakozott a kiskertben, és a napfelkeltét leste.

Első fejezet

Hét évvel később

– Kérlek, gondold át újra!

Jessica, Lady Tarley átnyúlt a kis asztalka fölött a Regmont család otthonának szalonjában, és megszorította a húga kezét. – Úgy érzem, mennem kell.

– Miért? – Hester ajka lebiggyedt. – Megérteném, amennyiben Tarley veled lenne, de most, hogy elhunyt… Biztonságos neked ilyen messzire utaznod egyedül?

Ezt a kérdést Jess is számtalanszor feltette magának, de a válasszal nem boldogult. Már eldöntötte, hogy megy. Most adódott egy kis ideje, hogy valami rendkívülit tehessen. Kétséges volt, hogy valaha is lesz-e újra ilyen lehetősége.

– Hát persze hogy biztonságos – húzta ki magát. – Tarley öccse, Michael… Meg kellene szoknom, hogy mostantól a Tarley cím őt illeti… Maga szervezte meg az utat, és a család egyik alkalmazottja fog várni a kikötőben. Minden rendben lesz.

– Nem nyugtattál meg. – Hester a virágos csésze fülével babrálva boldogtalanul elmerengett.

– Egykor te is távoli tájakra akartál utazni – emlékeztette Jess, mert nehezére esett ilyen zaklatottnak látni a húgát. – Elhagyott a kalandvágy?

Hester sóhajtva kinézett az ablakon. A vékony függöny egy kis takarást nyújtott, de látni lehetett a Mayfair forgalmas nyüzsgését a városi ház előtt. Jess azonban csakis a húgát figyelte. Hesterből csodaszép ifjú hölgy lett, híres volt arany ragyogásáról és bűbájos zöld szemeiről, sötét pilláiról. Régebben gömbölydedebb volt, mint a nővére, és élénkebb is, de az évek alatt mindkét tulajdonság elveszett, és Hester nádszálkarcsú, visszafogott úrhölggyé cseperedett. Regmont grófné tartózkodó modora közismert volt, és ez meglepte Jesst, mert Lord Regmont igen elbűvölő és közvetlen ember volt. Húga változásáért Jessica az apjuk átkozott büszkeségét és nőgyűlöletét okolta.

– Sápadt vagy és vékony – jelentette ki Jessica. – Talán rosszul vagy?

– Gyászolok veled. És be kell vallanom, azóta nem alszom jól, amióta bejelentetted, hogy elutazol. – Hester a nővérére nézett. – Egyszerűen nem értem, miért teszed.

Közel egy év telt el, mióta Benedict jobblétre szenderült, és halála előtt három hónapig súlyos beteg volt. Ez elég időt adott Jessnek, hogy megszokja a gondolatot, hogy férje nélkül kell leélnie az életét. De a gyász úgy lengte körül, mint a köd. A család és a barátok lesték, mikor tudja végre maga mögött hagyni a múltat, de nem volt rá képes. – Távolodnom kell a múlttól, hogy megragadhassam a jövőt.

– De nem volna elég csupán vidékre utaznod?

– Tavaly télen nem volt elég. Most újra itt a báli szezon, és én még mindig a gyász súlya alatt nyögök. Szükségem van arra, hogy kizökkenjek a megszokásból, amelybe belesüppedtem, hogy mindenki más is továbbléphessen az életével, ahogy a körülmények engedik.

– Szent ég, Jess – sápadt el Hester. – Nem mondhatod azt, hogy elhagysz minket, akárcsak Tarley, hogy mindenki kigyógyulhasson a gyászból. Még fiatal vagy, és férjhez mehetnél. Az életed nem ért véget!

– Így igaz. Kérlek, ne aggódj miattam. – Jess teát töltött a húgának, és két kockacukrot tett bele. – Csak annyi időre utazom el, hogy az ültetvény eladását intézzem. Felfrissülve, elevenen térek majd vissza, és mindenkit felvidítok, aki szeret és aggódik értem.

– Még most sem hiszem el, hogy rád hagyta az ültetvényt. Miért tette?

Jessica szeretetteljesen elmosolyodott, a pillantása a cseresznyefa bútorokra, sárga selyemfüggönyökre, kárpitokra és kék kiegészítőkre esett. Hester a házasságkötése után röviddel átrendezte a szalont, és a stílus tükrözte derűjét. – Azt akarta, hogy egészen független lehessek, és érzelmes gesztus is volt egyben. Tarley tudta, mennyire szerettem az utazásunkat Calypso szigetére.

– Persze, szép és jó az érzelmesség, de nem úgy, ha a fél világot be kell utaznod miatta – dünnyögte Hester.

– Mondom, hogy szeretnék elmenni. Sőt, fogalmazhatnék úgy, hogy szükségem van erre az utazásra. Amolyan búcsú a számomra.

Hester nyögve megadta magát. – Megígéred, hogy írsz, és mihamarabb visszatérsz?

– Hát persze. Te pedig válaszolj a leveleimre.

Hester bólintott, és kézbe vette a csészéjét. Úri hölgyhöz cseppet sem illő módon egyetlen korttyal felhajtotta a meleg teát. Igazán jólesett egy kellemes ital.

Jess megértette. Neki is szüksége volt rá most, hogy Tarley halálának évfordulója közelgett.

– Hozok neked ajándékot – mondta szándékos könnyedséggel, remélve, hogy húga elmosolyodik.

– Csak gyere vissza épségben – korholta Hester, és megfenyegette a mutatóujjával.

Ez a gesztus a gyermekkorukra emlékeztette őket. Jess nem állta meg, hogy meg ne kérdezze: – Ha túl soká maradok távol, utánam jössz?

– Regmont nem engedné. De talán valakit utánad küldhetnék. Talán egy idősebb hölgyet, aki aggódik a jólléted miatt…?

Jess színpadiasan megrázkódott. – Jól van, értem a célzást. Sietni fogok.

Alistair Caulfield épp háttal állt a raktára irodája ajtajának, amikor valaki benyitott. Sós tengeri fuvallat támadt, és kikapta a kezéből a szerződést, amit épp a helyére akart tenni.

Ügyesen megfogta a papirost, és a válla fölött hátranézett. Felismerés hasított belé. – Michael!

Tarley újdonsült lordjának úgyszintén kikerekedett a szeme a meglepetéstől, és óvatos félmosoly jelent meg az ajkán. – Alistair, te csirkefogó! Nem is mondtad, hogy hazatérsz.

– Épp csak megérkeztem. – Alistair a megfelelő mappába helyezte a pergament, és becsukta a fiókot. – Hogy vagy, barátom?

Michael levette a kalapját, és beletúrt sötétbarna hajába. A Tarley cím nehéz teherként nyomta széles vállát, és úgy megkomolyodott miatta, hogy Caulfield egészen meglepődött. Barna, visszafogottan elegáns öltözéket viselt, és balján megcsillant a Tarley pecsétgyűrű, amikor megmozgatta a kezét, mintha nem tudná megszokni, hogy ott van. – Jól, amennyire a körülmények megengedik.

– Őszinte részvétem a családnak. Megkaptad a levelem?

– Igen. Köszönöm. Válaszolni akartam, de annyira kevés időm akad mostanában. Az elmúlt év pillanatok alatt telt el, és szinte levegőhöz sem jutok.

– Megértelek.

Michael bólintott. – Örülök, hogy újra látlak, barátom. Sokáig voltál távol.

– Ilyen a kereskedők élete. – Nem kellett személyesen intéznie mindent, de Alistair nem akart Angliában maradni, ahol folyton apjába és Jessicába botlott volna. Caulfield apja ugyanolyan vehemensen szidta fia üzleti sikereit, mint hajdan a semmirekellőségét. Ez nagyon zavarta Alistair anyját, és a férfi nem tehetett mást az érdekében, mint hogy annyi időt tölt távol, amennyit csak lehet.

Jessica pedig próbálta őt a lehető legmesszebb elkerülni. Alistair ezt megtanulta viszonozni, amikor látta, mennyire megváltoztatta a lányt a Tarley-vel kötött házassága. Jessica modora továbbra is kimérten hűvös volt, ám Alistair látta benne a kivirágzó érzékiséget, ami sütött a lágy mozdulataiból és sokatmondó, nagy szürke szeméből. Más férfiak Jessica rejtélyessége után sóvárogtak, de Alistair bepillantást nyert a fátyol mögé, és ő arra a nőre vágyott. A valóságban sosem kaphatta meg, de örökké rá gondolt. Beleégett az emlékeibe az ifjúság őrült sóvárgásával, és az évek alatt ez az emlék mit sem halványult.

– Hálás vagyok az üzleti érzékedért – mondta Michael. Csakis a te hajód kapitányára merném rábízni a sógornőmet jamaicai útja során.

Alistair közömbös arcot vágott. Ebben gyakorlott volt, de belül hirtelen csupa feszültség lett. – Lady Tarley Calypsóra készül utazni?

– Igen, mégpedig ma reggel. Ezért vagyok itt. Szándékomban áll beszélnem a kapitánnyal, hogy ügyeljen rá egészen a megérkezésükig.

– Ki kíséri?

– Csak a szobalánya. Az én feladatom lenne, hogy kísérjem, de most nem tudok erre időt szakítani.

– És ő nem halasztaná el az utazást?

– Nem – mosolyodott el szárazon Michael. – Képtelen vagyok lebeszélni.

– Azaz képtelen vagy nemet mondani neki – javította ki Alistair, és az ablakhoz lépett, ahonnan jól látta a Nyugat-India kikötőt. A hajók az északi kikötőbe futottak be, hogy lerakják a sok drága importárut, aztán továbbmentek a déli kikötőbe, hogy felvegyék a kivitelre szánt rakományt. A kikötők körül magas fal húzódott, hogy távol tartsa a rengeteg tolvajt, akik a londoni rakpartokon portyáztak. Ez a fal növelte a hajózási társaság népszerűségét a nyugat-indiai földbirtokosok körében, akik biztonságban akarták szállíttatni áruikat.

– És Hester sem… azaz bocsánat… Lady Regmont.

Michael ezt nagy nehezen mondta ki. Alistair régóta gyanította, hogy barátja mélyebb érzéseket táplál Jessica húga iránt, és feltételezte, hogy udvarolni fog neki. Ám Hestert eljegyezték, alighogy bemutatták a nemesi társaságban. Sok reményteli ifjú szíve szakadt meg akkor. – De miért akar ennyire elutazni?

– Benedict örökül hagyta neki a birtokot. Szeretné személyesen intézni az eladását. Attól tartok, nagyon felzaklatta bátyám halála, és életcélt keres. Megpróbáltam segíteni, hogy megtalálja az egyensúlyát, de a kötelességeim teljesen lefoglalnak.

Alistair válasza óvatos és semleges volt. – Úgy gondolom, Lady Tarley segítségére lehetnék. Megismertethetném a megfelelő emberekkel, és adhatok neki némi olyan információt, melyet különben hónapok munkájával deríthetne csak ki.

– Nagylelkű ajánlat – Michael pillantása fürkésző volt. – De te csak most tértél haza. Nem kérhetlek arra, hogy máris újra kihajózz.

Alistair megfordult, úgy felelt. – Az ültetvényem Calypsóval határos, és szeretnék terjeszkedni. Abban reménykedem, hogy kedvező vételi ajánlatot tehetek. Természetesen méltányos fizetségben gondolkodom.

Michael arcára öröm ült ki. – Ez nagyon megnyugtatna. Máris beszélek a sógornőmmel.

– Ezt talán bízd rám. Ha életcélt keres, ahogy állítod, akkor úgyis a saját kezében kívánja tartani az irányítást. Rá kellene hagynunk, hogy kedve szerint alakítsa a tárgyalásunkat. Nekem bőven van időm, neked viszont nincsen. Foglalkozz csak a saját sürgető dolgaiddal nyugodtan, és bízd rám Lady Tarley-t.

– Remek barát vagy – mondta Michael. Remélem, hamarosan visszatérsz Angliába, és hosszabb ideig maradsz. Szívesen venném a tanácsaidat üzleti ügyekben. Addig is, kérlek, emlékeztesd Jessicát, hogy írjon gyakran, és tájékoztasson az eseményekről. Szeretném, ha még az előtt visszatérne, hogy télre a vidéki birtokra költözünk.

– Megteszem, ami tőlem telik.

Alistair várt egy kis ideig, miután Michael távozott, majd az íróasztalához lépett. Új ellátmányt írt össze az útra, hogy a lehető legmegfelelőbb körülményekről gondoskodjon. Eszközölt némi gyors, költséges változtatást az utaslistán is, és két utast egy másik hajójára osztott be.

Az Acheron fedélzetén a legénységen kívül csak ő maga, Jessica és a szobalány utazik majd.

Hetekig ott lesz a közelében. Pompás lehetőségnek ígérkezett, és Alistair a világért sem akarta elszalasztani.

* * *

[ … ]