© Borsa Brown, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013

A maffia ölelésében, 2014

A maffia szívében, 2015

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-37-6

„A mohóság és a kéjvágy, a gyűlölet és a furfang, az okosság és az erőszak, a jóindulat és a melegség. Mind része a fantasztikus egyvelegnek, melytől az arab jellem oly kibogozhatatlannak tűnik a kívülálló szemében.”

(Leon Uris)

* * *

„A sors nem az emberben lakozik,
hanem az ember körül.”

(Albert Camus)

1. fejezet

Nasser a szemembe néz, majd helyezkedni kezd, végigdörzsöli a karjait. Röhögve kérdezem tőle:

– Mi van? Fázol?

– Nem tudom, miért jelenti ebben a bárban a légkondicionáló egyben a fagyasztót is.

Mondjuk, igaza van. Egy vízipipabárban ülünk, vagy fél órája beszélgetünk. Szeretjük ezt a helyet, mert közel van a királyi negyedhez, de nem járnak ide hercegek, inkább csak hétköznapi emberek. Itt jobban el tudunk lazulni, és nem botlunk folyton rokonba. A hatalmas üvegablak mellett ülünk, mert itt mindig olyan erős a légkondicionáló, hogy az embernek tényleg jólesik a betűző nap melege. Noha a nap már nyugodni készül, azért még jócskán van ereje.

– Feszült vagy a holnapi nap miatt? – kérdezi Nasser, amire csak felhúzom a vállam.

– Elég sok minden történt ma. Egész nap ott kellett lennem, annál a díszítésnél. Nem mintha lenne hozzá valami közöm, de apám közölte, hogy ott a helyem. Azért jó volt látni, miként szólalkozik össze olykor Billallal.

– Anna már izgul?

Erre átszellemülten elmosolyodom. Ha az igazat mondanám, akkor húgomat egy aggodalmaskodó kislánynak kéne leírnom. Holnap lesz az esküvője, otthon kész bolondokháza van. Jelenleg nem is bánom, hogy elköltöztem.

– Már vele is beszéltem ma. Részletesen be kellett számolnom neki arról, hogy milyen a helyszín. Nem is értem, mit várt. Három mondatban elmondtam neki.

Nasser bólogat, ebben eléggé egyformák vagyunk. Mindig röviden és lényegre törően beszélünk meg dolgokat.

– Akkor azért akartál te idejönni. Én meg azon gondolkodtam, hogy nincs neked jobb dolgod.

– Eleget tettem az ügy érdekében.

Kacsintok, ő is elneveti magát. Nasser mindenről tud, a bizalmasom. Tudja, hogy nagyon nehezen viselem ezt az egészet. Bevallom, ő segített sokszor dűlőre jutnom, amikor kétségek gyötörtek. Apának nem beszélhettem a dolgokról, de Nasser meggyőzött róla, hogy testvéremet támogatnom kell Billallal kapcsolatban. Végül a leveleket is csak ezért adtam át neki.

Kinézek az ablakon, elnevetem magam ismét, mert egy ember a motorjával szerencsétlenkedik. Próbálja berúgni, miközben a homlokáról törli az izzadságot. Nasser is odanéz.

– Betoljuk neki?

Erre még jobban nevetünk, mert éppen elmegy mellette két suhanc, akik kérdeznek tőle valamit. Valószínűleg ugyanazt, amit mi is.

A szemem hirtelen egy közelebbi pontra fókuszál, közvetlenül az ablak előtt megy el egy férfi egy nővel. Nem is megy, hanem suhan. Ahogy libben az abayája, még szinte a susogó hangot is hallom. Periférikusan látom, hogy Nasser feje ugyanúgy fordul utánuk, mint az enyém, mindkettőnk szeme mindjárt kiesik a helyéről. Eltűnnek a szemünk elől, én visszafordulva Nassernek szegezem a kérdést.

– Láttad?

Nem válaszol, felpattan, én meg ugyanezt teszem. Mint a gyerekek, a kijárathoz igyekszünk, már kint is vagyunk.

A mai napig ritka Rijádban a csak kendőt vagy hidzsábot viselő nő, ezért van is okunk megnézni. A férfi idősebb, valószínűleg a lány apja vagy férfi rokona, de nem tudok ezzel foglalkozni. Már így is szerencsénk van, hogy nem látta, milyen pofátlanul bámultuk bentről a nőt, aki rá van bízva. Elindulunk ugyanabba az irányba, amerre ők mennek. Pár méterrel járnak előttünk, a hátukat nézve is izgalom jár át. Még annak csak a gondolata is csuda jó, hogy ha véletlenül ez a nő hátrafordul, látni fogom az egész arcát.

Másként viselkedik, mint a rijádi nők. Nézelődik, bőszen magyaráz a férfinak, aki hallgatja is őt szorgalmasan. Néha hallom a hangját, ettől hevesebben ver a szívem, mert annyira bájosnak tűnik.

Bájosnak.

Ezt a szót még a húgomra, Azizára sem mondom soha.

Egy árva szót sem szólunk, úgy megyünk utánuk, mintha madzagon húznának minket. Elérnek a sarokhoz, a férfi gyorsan körbenéz, hogy át tudnak-e menni az úttesten. Ő hátrafordul. A fejem magától húzódik hátra, mintha valami tilosat látnék. Valami befogadhatatlant.

Azt hiszem, igaz az a megállapítás, hogy ha kevés adatik meg, azt az ember jobban értékeli. Ha mindenét látnám, talán fel sem tűnne, milyen kis pisze orra van. Oldalról a szája vonala előreugrik, ebből sejtem, hogy szép vastag ajkai vannak. Még a hosszú szempillái is feltűnőek.

– Azt hiszem, Nasser, új kategóriát hozok létre – nyögöm ki. Ő csak bólogat, én meg ki is mondom. – Az „el kéne felejteni” kategóriát.

Nasser nagyon is ért engem. A nőket általában több csoportra osztom. Van a „ne már” kategória, akiket egyszerűen nem tudok megkívánni. Egyébként ezeket a kategóriákat Nasserral hoztuk létre, és nem titok, nála nem létezik a „ne már” kategória. Nincs az a nő, akit ő ne dugna meg.

Aztán vannak az „okék”. Ez csak simán azt jelenti, hogy egye fene. Egyet megér. Nálam ez is elég ritkán van meg, mert azt még nem mondtam, hogy én akkora barom vagyok, hogy a kategóriák között simán átjárást biztosítok. Eltervezem, hogy egyszer lefekszem a lánnyal, aztán azt veszem észre, hogy rendszeresen járok hozzá.

Van az „ez kell!” Nem ám akárhogyan, hanem felkiáltójellel. Na ezeket tuti megdugom. Mindenáron. Nincs semmi, ami megállíthat. Mondom ezt úgy, hogy ez az „ez kell!” érzés elég ritkán kap el. Nem vagyok nagy nőfaló, és arra is rájöttem már, hogy Leila pontosan ebbe a csoportba tartozik.

És most már lesz az „el kéne felejteni” kategória is. A vicces meg az, hogy ebbe a csoportba jelenleg csak egyetlen nő tartozik. Ez itt. Hát igen. Hurrá, van egy új csoport. Sejtem, hogy bajban leszek, ha így lesem tovább.

Hátrébb fordul, Nasserrel azonnal lecövekelünk, mint akik nem is őket követik. Zavarban vagyok, de Nasserből kitör a röhögés. A lány először felvonja vastag, fekete szemöldökét, aztán rám néz, és halványan elmosolyodik. Különös ez a mosoly, nem tudom hova tenni. Mintha beszélne hozzám. Az egész fogsora kivillan, az arcán kis gödröcske mélyül el, olyan megcsipkodni való. Megigazítja a hidzsábot, a kendőt a nyakánál szorosra fonja, azért rimánkodom, nehogy az arca elé emelje. Nem teszi.

Nasser elkomolyodva kérdezi:

– Ki a tököm ez?

A hét kérdése.

Fogalmazhatok úgy, hogy én is ugyanerre gondolok. Itt nőttem fel Rijádban, minden megközelíthető lányt ismerek, de ezt még sosem láttam.

A lány visszafordul, és a férfival együtt átmegy a széles úttesten, mi meg maradunk, és csak nézünk utánuk.

Nasser rám néz, de mielőtt bármit is mondana, beelőzöm.

– Őt nekem szánta Allah!

Még mutogatok is, mintha fenyegetésnek szánnám. Azt várom, hogy unokatestvérem vitatkozni kezd, de csak röhögve az épület falának támasztja a hátát. Biztos jól szórakozik.

Aztán kábé úgy, ahogy én, felemeli az ujját. Próbál komolyan beszélni, de nem tudja visszatartani a nevetést.

– Ott van neked Leila!

Áldásos a helyzetem az unokatestvéremmel. Mindent tud Leilával kapcsolatban, de nem támadott nekem sosem. Nem úgy, mint Emír, az apja. Igaz, Nasser is feltette a kérdést, hogy mik a szándékaim, de mivel azt feleltem, amit hallani akart, el is engedte a témát. Párszor elgondoltam, hogy mi lett volna, ha Anna kerül ilyen helyzetbe, de jobbnak láttam ezen nem elmélkedni.

– A kettő nem zárja ki egymást – reagálok őszintén.

Szerencsénkre bemennek az úttest másik oldalán lévő hatalmas húsáruházba, ahol már két alkalmazott várja őket. Látom, hogy a férfi mutogat még valamit, mintha számonkérne, biztos vagyok benne, hogy nem vásárlók. Egy ideig még álldogálunk, majd elindulunk vissza a bár elé, ahol a kocsi áll.

– Most mi lesz?

– Hát az tuti, hogy kiderítem, ki a franc ez! Hol volt eddig?

Nasser még mindig nevet.

– Bezárva.

– Bezárva? Még nikáb sem volt rajta. Ezt hosszú pórázon tartják, Nasser. A fickó biztos az apja volt.

– Nem aggódik túlzottan a lányáért.

Végre elmosolyodom, már a kocsinál vagyunk. Miközben beülünk, mondom:

– Ez az én szerencsém. Ne is aggódjon a lányáért. Jó kezekben lesz.

* * *

Egész ügyes vagyok, pár óra alatt sok mindent kiderítek. Megtudom, hogy a húsáruház egy bizonyos Quasim al- Rashmáé. Körülbelül egy éve jött ide Dzsiddából a családjával. Valami marhakereskedő, aki itt is üzleteket nyitott. Famíliájáról csak annyit tudok, hogy van egy húszéves lánya és egy tizenhét éves fia. Ebből azt szűröm le, hogy a lány, akit láttam, a lánya. Az, hogy húszéves, nem riaszt el, nálunk a kor sosem számít. Nálam meg most pláne nem.

Egyébként ilyen dolgokat cseppet sem bonyolult kideríteni. Mindenki tudja, hogy melyik üzletnek ki a tulajdonosa. Még azt is, hogy ki az apja, nagyapja, felmenői, utódai. Mindössze Hadit kellett felhívnom, mert tisztában voltam vele, hogy az ilyesmiket tőle kell kérdeznem. Ő sokszor viszi a szolgálólányokat vásárolni, és gyanítom, ez a húsáruház is rendszeresen látogatott hely, mert ki volt rá téve egy tábla, hogy a királyi család beszállítója. Amolyan reklámféle. A pillanat hevében nem is fogtam, mert az esetek többségében a húst nagy tételben szerezzük be, közvetlenül külföldről.

Mindenesetre már nem csodálkozom azon, hogy így jár-kel az utcán, hiszen aki Dzsiddában él, az sokkal szabadabb. Ezt a lányt még csak meg sem büntethetik azért, amiért nem takarja az arcát, hiszen férfi családtagja adja hozzá az engedélyét. Persze így sem szabad mindent, de újabban a rendőrség meglepő módon békén hagyja a bevándorlókat. Ez a lány nem az, de valószínűleg nem érte még atrocitás. Ha egyszer éri, akkor a nikábot még otthon sem fogja levenni, mert az felejthetetlen lesz.

Izgalmas ez nekem. A szülei minden bizonnyal nagyon modernek. Mondjuk, ezen meg sem lepődöm, mert ez egész Dzsiddára jellemző. Az egyik leglazább város Szaúd-Arábiában. Ott aztán mindennel találkozhat az ember. A Vörös-tenger partján fekszik, és Rijád után a legnépesebb város. Bár a turizmus nem jellemző Szaúd-Arábiára, de ha meg kell említeni egy várost, ahol esetleg össze lehet akadni turistákkal, akkor az Dzsidda. Megvannak Rijád és Dzsidda között az alapkülönbségek. Míg Rijád leginkább a szigorú szabályokat betartva éli mindennapjait, addig Dzsidda kissé nyit a világ egyéb területei felé. Ennek az az oka, hogy ott az ipar és a kereskedelem a fő támaszték, nem pedig az olaj.

Emlékszem, egyszer utaztam apámmal Dzsiddába, meg is jegyezte, hogy ide aztán nem fogunk sokat járni. Apám irtózik mindentől, aminek köze van a kereskedelemhez. Ragaszkodik az olajhoz és a befektetésekhez, ennél több irányba nem nyit. Arra azért kíváncsi leszek, hogy mit szól majd ahhoz, ha megtudja, hogy én mi felé fogok nyitni, ugyanis annak sem az olajhoz, sem a befektetésekhez nincs köze. Inkább a szolgáltatásokhoz.

Egyvalamit azért irigylek a Dzsiddában lakóktól: a kedvező elhelyezkedésnek köszönhetően csodálatos az a vidék. Rijád pokoli tud lenni, főleg, ha lecsap a homok.

Mivel még nincs késő, és kissé unatkozom, a gépem elé ülök. A családnevet már ismerem, ezért keresgélni kezdek oldalakon. Reménytelen helyzetnek tűnik, de végül találok egy fiút, aki Dzsiddában él ezzel a családnévvel.

Azt gyanítom, hogy elfelejtette átírni a várost. Írok neki egy levelet.

„Béke veled, Dabir al-Rashma!

Bocsásd meg az esti zavarásomat. Nem ismerjük egymást, ne vedd szemtelenségnek a kérdésemet. A te apádé az a nagy húsáruház az Olaya úton? Úgy tudom, Dzsiddából érkeztetek, és a családom tőletek szerzi be a marhahúst. Kérlek, nyilatkozz arról, hogy így van-e, és arról is, hogy van-e lánytestvéred! Nem akarok tolakodó lenni, ha kíváncsi vagy, szívesen el is mondom, miért faggatózom. Szeretném megtudni, kivel kell kapcsolatba lépnem, ha lánytestvéreddel szándékozom megismerkedni!

Várom a válaszodat:
Khalid ibn Gamal al-Szudairi.”

Lecsukom a laptopomat, azt hiszem, sikerült úgy fogalmaznom, hogy arra nagyon illő legyen válaszolni, de ne legyek félreérthető. Egyenes voltam. Valószínűleg holnapig várnom kell.

Bízom egy pozitív válaszban, de az sincs kizárva, hogy elküld a picsába. Mondjuk, ezt nem tartom valószínűnek.

Egyébként ezeknél a leveleknél szoktam meghúzni a határt. Ha félreérthetően fogalmaz az ember, abból elég szép nagy botrány is tud kerekedni, így illik úgy formálni a szavakat, mintha az ember minimum egy lánykérésre készülne. Ez nem is baj.

Sűrű volt a mai napom. Készületek a húgom esküvőjére, beszélgetés Annával, sőt még ma is hallgattam anyám fejre olvasását, amiért elvittem testvéremet a sivatagba homokszánkóra. Mit kaphat akkor az apám?

Veszek egy gyors zuhanyt, és belevetődök az ágyba. Lehunyom a szemem, kicsit olyan, mintha a világ másik végén lennék. Az én palotám zajosabb, mint az apámé, mert a negyed szélén terül el, közelebb a polgári negyedhez. Beszűrődik az utca zaja, noha a hálórészem a hátsó udvarra néz. Kinyitom a szemem, de gyorsan vissza is csukom, mert idegesít, hogy még függöny sincs.

Hogy néz ki ez a palota!? Kiakaszt.

Nincs itt egy rohadt párna vagy kényelmes hely. Tulajdonképpen olyan, mintha egy lepukkant szállodában lennék, ahol a kényelemnek a fogalmát sem ismerik. Nem találom a helyem. A berendezés még elég hiányos, fogalmam sem volt, hogy ilyen nehéz kiválasztani. Bevallom, kapkodtam, látatlanul elfogadtam egy belsőépítész és egy lakberendező tervét, akik egy hét alatt mindent a helyére raktak. Aztán rájöttem, hogy az nekem nagyon nem tetszik, így simán kidobattam mindent. Apámnak el sem mondtam. Talán szólnom kéne anyámnak, hogy segítsen, mert nem fog ez menni nekem, asszony meg nincs. Ha megint ezekre a lakberendezőkre bízom a dolgot, akkor az lesz a vége, hogy újra ki kell majd dobnom mindent. Anyám legalább valamennyire ismer. Valamennyire… Azt mindenesetre tuti tudja, hogy a pirostól és a bordótól okádok. Csak mert ezek a lakberendezők telipakolták még a hálómat is bordó selymekkel. Levegőt sem kaptam. Közölték: ez a szaúdi királyi trend. Úgy repült ez a bizonyos szaúdi trend újdonsült otthonomból a lakberendezőkkel együtt, ahogy az meg van írva.

Szolgákat is kéne felvennem, egyelőre csak egy sofőrrel rendelkezem. És kéne a konyhára is minimum két nő kezdésnek. Takarító három… Ajj! Bonyolult dolog ez az életkezdés. Eszemben sem volt még ideköltözni. Tizennyolcadik születésnapomra megkaptam ezt a palotát, de úgy gondoltam, minimum két évig fogok rendezkedni, addig otthon maradok. De mivel Anna férjhez megy, elköltözik, úgy láttam jónak, ha én is ezt teszem. Kevesebbnek éreztem volna magam, ha én továbbra is a szülői házban maradok. Nem rivalizálok Annával, de nem akarom azt érezni, hogy ő már férjezett asszony, míg én egy otthon lakó kis taknyos. Persze több tervem is van. Lehet, hogy nem is kéne annyira sürgetni ezt a berendezést, mert nem nagyon akaródzik itt maradni. Még csak Nasser tud a tervemről, de szerintem nem vesz komolyan. Szeretem Rijádot. Tényleg szeretem. De szűk nekem. Utazgatni nem akarok, azt gyerekkoromban megutáltam. Apám meg Emír mást sem csinált, csak repülőre fel, repülőről le. Kész ünnep volt, ha itthon voltak. Én más vagyok. Nekem állandóság kell, egy biztos pont. Csak éppen nehezen megy, hogy itt, Rijádban legyen az a biztos pont. Ki akarom próbálni magam. A zsigereimben azt érzem, hogy apám nem fog megakadályozni.

2. fejezet

Korán reggel van. Tiszta ideg vagyok az esküvő miatt, de nem bírom ki, hogy ne kapcsoljam be a gépemet. Egyébként is ébren vagyok a hajnali ima óta. Nagyon remélem, hogy jött válasz. Ha még egy napot várnom kell, azt biztos nem viselem jól. Idegesít, ha nem pörögnek az események. Ha eltervezek valamit, akkor nem árt, ha úgy zajlik, ahogy azt elképzeltem.

Villog az üzenet, érzem a siker szelét. Rákattintok, megnyitom.

„Béke, bátyám!

Igen, az vagyok, akire gondolsz. Az apámé a húsáruház. És igen, van egy nővérem. Valóban Dzsiddából jöttünk. Nem nagyon ismerek itt senkit, így ne haragudj, ha bizalmatlan vagyok, de azt bizonyára nem veszed sértésnek, ha felteszem a kérdést: Mit akarsz Monától?

Várom válaszod:
Dabir ibn Quasim al-Rashma”

Megvagy! Mona! Felpattanok a gépemtől, és tapsolok egyet, mintha valami versenyen lennék.

Mona bint Quasim al-Rashma. Tudom a neved. Innen pedig már csak milliméterek választanak el attól, hogy valahol megtaláljalak. Úgy döntök, hogy őszinte leszek. Ha bejön, akkor oké, ha meg nem, akkor majd megyek más úton. Valamiért az az érzésem, hogy ez a Dabir nem túl harapós fajta. Én, ha csak hasonló levelet kaptam volna Annával kapcsolatban, a gépemen keresztül húztam volna át az illetőt.

„Köszönöm a gyors válaszodat, Dabir! Ugyan miért venném sértésnek, hiszen azért írtam neked, hogy segíts. A szándékaim tisztességesek, ne aggódj! Szeretnék megismerkedni a testvéreddel, gondolom, rád van bízva. Vagy esetleg az apádnál kérjek engedélyt?”

Ezt próbálom úgy fogalmazni, hogy kínos legyen neki azt válaszolni, hogy az apjára hagyatkozik. Mekkora égés lenne neki, ha azt kéne írnia, hogy a lánytestvéréért ő nem felel. Be is kapja a horgot. Csak éppen ki is köpi, oly módon, hogy engem talál vele arcul rendesen.

„Mona senkire sincs bízva. Óvjuk őt és figyelünk rá, de ha meg akarsz vele ismerkedni, és találkozni akarsz vele, akkor apámhoz kell fordulnod. Monának már van vőlegénye, így azt hiszem, le kell beszéljelek róla. Hamarosan visszaköltözik Dzsiddába, és férjhez megy. Tehát hiába tisztességesek is a szándékaid, nem segíthetek.”

Nagyot kell nyelnem, hátradőlök a fotelban, újra és újra elolvasom. Ne már! Így nem járhatok! Ez a nő kell nekem! Mit bánom én, ha férjhez megy, de előtte még találkoznom kell vele.

Pufogok, mint egy gyerek, miközben még a tobémat is arrébb hajítom, pedig nem ártana, ha elkezdenék öltözni, mert apám már reggeltől jönni-menni akar a helyszínek között. Túl lehetnénk már ezen az esküvőn, mert már most unom.

Visszalépek a géphez, egyetlen mondatot írok.

„Aláírták a szerződést?”

Elég ócska kérdés, de ez érdekel a leginkább. Ha igen, akkor addig verem a fejem a falba, amíg ki nem esik belőle ez a lány, de ha nem, akkor csak röhögök ezen a vőlegényes dolgon. Kár tagadni, ez bizony ismert csel a családok között. Ha egy fiú érdeklődik egy lány után, érdekes módon mindig kiderül, hogy már elkelt. Na és ez mit eredményez? Hát természetesen azt, hogy elindul érte a harc.

Képtelenség egy helyben állva várni a választ. Felveszem a ruhámat, be is gombolkozom. Hallom az üzenetjelző hangot. Most kiderül.

„Nem. De már mindenben megegyeztek. A nővérem menyasszony!”

Na persze. Vigyorgok a kijelzőre, nem is tudom, kinek szól ez a vigyor. Magamnak, vagy ennek a Dabirnak? Kicsit akkor most bekeményítek.

„Ha megtisztelnél azzal, hogy megadod a telefonszámodat, akkor talán megbeszélhetnénk a dolgot.”

Azonnal meg is írja, egyre jobban vigyorgok. Ha tényleg lenne vőlegény, nem írná meg, egyáltalán nem foglalkozna a témával. Na és az sem utolsó szempont, hogy tuti látja a családnevemet.

Felkapom a mobilomat, és hívom is. Azonnal fölveszi, bele is szól.

– Béke veled, bátyám! – köszönt tisztelettel.

– Béke veled, Dabir. Akkor? Beszélhetünk?

– Válaszoltam a kérdéseidre. Nem tudok többet segíteni.

– Dehogynem tudsz!

Én ne tudnám, mennyit lehet segíteni egy lánytestvérnek? Vért izzadva kerestem megoldást arra, hogy Annát boldoggá tegyem. A hang belülről azt súgta, hogy tilos, míg a szívem szinte parancsolta, hogy támogassam mindenáron. Ha nem a szívemre hallgatok, sosem találkozhatott vagy beszélhetett volna titokban Billallal.

– Honnan ismered a nővéremet?

– Hát épp ez az! Nem ismerem. Egyszer láttam őt a húsáruház környékén az apáddal.

– Á, értem. És megtetszett.

Ja… Meg…

– Megdobbant tőle a szívem… – nyelem el a mondat végét, mert ettől valószínűleg ő is úgy röhög, ahogy én. Végül is azt mégsem mondhatom, hogy marhára meg akarom őt dugni!

– Mint említettem, van vőlegénye.

– Igen, de azt is írtad, hogy nem véglegesítették.

– Vehetjük véglegesnek, elég régen elintéződött. De nem hiszem, hogy erről beszélhetek. Természetesen megadom apám elérhetőségét, így hivatalosan is felveheted a kapcsolatot vele.

– Azt írtad, a nővéred senki felügyelete alatt nem áll. Ez, gondolom, azt is jelenti, hogy dönthet a saját sorsáról. Miért nem adsz neki egy esélyt?

Érzem, túllépem a határt, hallom, ahogy felnevet. Szerintem csak azért nem teszi rám a telefont, mert tudja, hogy a királyi család tagja vagyok.

– Ezzel mit akarsz mondani? Mutassalak be neki?

Hát ez nagy ötlet!

Ha most szemtől szemben állna velem, vállon is veregetném.

– Addig nem mennék el. Az tisztességtelen lenne. Elég, ha megadod a telefonszámát.

Ahogy ezt kimondom, lehunyom a szemem. Ha eddig nem tette le a telefont, akkor most le fogja.

– Fel akarod hívni?

Az órámra nézek, kicsit igyekeznem kéne, mert apám picsán fog rúgni.

– Bemutatkoznék neki, ha ő is elutasít, akkor nem erőszakoskodom. De ha szeretné, akkor megkeresem az apátokat, és hivatalos találkozót kérek.

Ezek azok a körök, amikről tudja az ember, hogy csak futja, de nincs értelme. Ő ugyanúgy tudja, ahogy én is, mégis beáll mellém futni.

– Rendben. De ha megtudom, hogy szemtelenkedsz, én magam szólok az apámnak. Amennyiben Mona azt mondja, hogy nem érdekled, akkor soha többé nem hívod.

– Ahogy te akarod. Nekem is van húgom, tiszteletben tartom a te és apád akaratát. Meg a nővéredét is.

Add már azt a rohadt telefonszámot!

* * *

Kevés az időm, kapkodva rendbe hozom a fejemet, de tisztában vagyok vele, hogy nem leszek nyugodt, míg el nem intézem ezt a telefont. A testvére tuti figyelmezteti, hogy hívni fogom. Az lenne a szerencsés, ha még az előtt tudnám hívni. Szeretek ilyen meglepetéseket okozni.

Újra az órámra nézek, már ott kéne lennem apámnál.

Lesz, ami lesz alapon leülök az ágyam szélére, és bepötyögöm a számot. Max. apám hív közben, és kimentem magam. Csak nem dől össze a világ, ha fél órát kések. Egyébként is, mi a tökömért kell nekem azt nézni, hogy hova teszik az ételeket?

Kicsöng a telefon, kínomban az összeráncolt homlokomat csípem össze, mert rájövök, hogy még elég korán van. Mi van, ha még alszik ilyenkor?

Nem alszik, mert fölveszi.

– Igen. Ki az?

Olyan erőszakosan szól bele, hogy majdnem felnevetek. Bizonyára nincs hozzászokva, hogy idegen számról hívogassák.

Én maradok a hivatalos formánál.

– Béke veled, Mona. Ha nem tárcsáztam mellé. A testvéred, Dabir adta meg a telefonszámodat. Remélem, nem haragszol, amiért felhívtalak. Ha aludtál még, akkor azért is elnézésedet kérem.

Egy halk nyögést hallok, én körülbelül akkor adok ilyen hangot, amikor valaki az agyamra megy.

– Béke veled. De megtudhatom, hogy kivel beszélek?

– Khalid ibn Gamal al-Szudairi vagyok.

– Szudairi? – kérdez vissza, én meg összeszorítom az öklömet örömömben. Legalább vette a lényeget. Nem válaszolok, újra kérdez. – És miért hívtál?

Az volt a tervem, hogy a közepébe csapok, de teszek egy próbát, hátha tudok a nevem mellé egy arcot is adni. Akkor talán magától is rájön, miért hívtam.

– Tegnap láttalak az apáddal a húsboltotok közelében. Te is láttál engem. Emlékszel? A sarkon, ahol átmentetek. Rám is néztél… – ezt nagyon megbánom, hogy kimondom, mert gyerekes. Próbálom kivágni magam. – Nem egyedül voltam, hanem az unokatestvéremmel.

Ennél többet nem igazán tudok mondani. Ha most azt feleli, hogy nem emlékszik, akkor valamibe bele kell vernem egy jó nagyot.

– Na és melyik vagy te? Amelyik nevetett, vagy amelyik olyan döbbent arcot vágott, mintha varázslatot látna? – kacag bele a telefonba.

Szeretném azt válaszolni, hogy én az vagyok, amelyik jót röhögött, de az Nasser volt. Én az a bárgyú voltam, aki levegőt is alig kapott. És utálom most magam ezért. Talán csak ez az oka, hogy változtatok a hangnememen.

– Kegyes leszek. Kettőt tippelhetsz. Mivel ketten voltunk, előbb-utóbb kitalálod!

Abbahagyja a nevetést, ő is érzi, hogy kicsit bunkóbb lett a stílusom.

– Na figyelj ide, te Szudairi! Eszemben sincs tippelgetni, mert engem az sem érdekel, hogy a világon vagy. Te hívtál fel. Mondd meg, mit akarsz, aztán meg hagyj szépen békén.

Elemelem a telefont, úgy nézek bele, mintha azon keresztül láthatnám őt. Most tényleg szívesen az arcába néznék. Nincs olyan mondata, amivel ne sértene vérig. Mi az, hogy „figyelj, te Szudairi!”? Mintha szégyen lenne, hogy vagyok valaki. Meg mi az, hogy nem érdekli, hogy a világon vagyok-e? Majd teszek róla, hogy érdekelje! Úgy fogja érdekelni, hogy el is fogja felejteni, hogy más is létezik ezen a világon. Hagyjam békén, mi? Belelát az agyamba? Végül is… Ő az „el kéne felejteni!” kategória. A kis okos.

Mindenesetre ha Dzsiddában ilyen éles nyelvűek a nők, akkor Allah sose vezéreljen oda.

– Na és ha azt mondom, hogy én vagyok az, amelyik csak bambán nézett?

Csönd van, csak jó pár másodperc múlva reagál.

– Akkor most már tudom, ki vagy. Ennyi.

Ennyi? Elvigyorodom, pedig nem sok tart vissza attól, hogy rárakjam a telefont.

– Sőt. Azt is mondom, hogy azért hívtalak fel, mert találkozni akarok veled. Az öcséd mondta, hogy elég szabadon mozoghatsz.

– Na és azt nem mondta az öcsém, hogy nem találkozgatom férfiakkal?

– Azt is tudom, hogy menyasszony vagy… vagy olyasmi.

– Mi az, hogy olyasmi? – vág vissza felháborodottan.

– Nincsenek véglegesítve a szerződések. Ezt jelenti.

Tök őszinte vagyok. Tényleg így gondolom. Mit kell ezen így felháborodni? Nincs igazam? A hülye is tudja, hogy ilyenkor még azért szabad a pálya, vagy legalábbis szabaddá lehet tenni.

– Na és mit akarsz? Feleségül kérni? – nevet ismét bele a telefonba. Még mielőtt átgondolnám, válaszolok.

– Azt azért nem. Csak találkozni akarok veled.

– Kicsit szórakoznál, mi? – válik kihívóvá a hangja.

Veled nem kicsit, hanem nagyon.

Nagyon remélem, hogy Anna sosem beszélt így Billallal. Nekem azért kapóra jön ez az új hangnem.

– Beszélgethetnénk… – mondom határozottan, de mégis idióta, erőltetett hangon.

Újra nevet, csilingel a hangja, most már mindennek érzem, csak éppen bájosnak nem. A szívem hevesebben ver megint, érzem, ahogy felizgulok. Ez a Mona nem az a típus, aki szendén bujkál a világ elől.

– Te mindent akarsz, csak beszélgetni nem.

– Na és te mit akarsz? – szegezem neki a kérdést. Ha ő megengedheti magának ezt a stílust, akkor én is.

– Én semmit! Te hívtál! – Bár lezárja a mondatot, de érzem, hogy mondani fog még valamit. Amikor újra megszólal, világossá válik, bizony egy húron pendülünk. – Na jó! Ha tényleg te vagy a bárgyú, és nem az a vihogó, akkor találkozhatunk.

Nem akarok túlzóan és hallhatóan örülni ennek, ezért tényszerűen kérdezem.

– Megbeszéled a testvéreddel?

– Nem. Majd a sofőr elvisz. Nem vagyok az ágyamhoz bilincselve.

Erre fel kell sóhajtanom. Ez az ágyhoz bilincselős dolog rendesen beteszi nálam a kaput. Miért pont ilyen példákkal jön?

Bilincset kell szereznem!

Aztán meg Annára gondolok. Mennyire más ez a lány, noha csaknem egyidősek vagyunk. Ha nem néz körbe alaposan az ember, észre sem veszi, hogy Szaúd-Arábiának is megannyi arca van.

– Én ma elég elfoglalt vagyok, de holnap esetleg… – mondom neki, mire ő gondolkodás nélkül rávágja.

– Te tudod. Majd hívj!

Ez elég lerázós szöveg. Iszonyú szerencsétlennek tartom magam. Hogy lehetek ekkora barom? Felhívom, hogy találkozzunk, és én rázom őt le. Érzem a hangján, ő legalább annyira nem akar holnapig várni, mint én.

– Esetleg most délelőtt még ráérek… – fűzöm hozzá, hallom, ahogy elneveti magát.

– Sejtettem.

Erre nem reagálok, mert olyan, mintha nem is nekem mondaná, hanem csak úgy magának. Most már tuti, ő is szánalmasan gyerekesnek tart.

Nem kellett volna udvariaskodnom, nem az a fajta, akivel szépen kell beszélni. Túlságosan nyeregben érzi magát, de mindjárt lelökdösöm őt. Vagy nem is. Egye fene. Maradhat a nyeregben, csak én legyek a nyereg.

– Ha mondom a címet, oda tudod magad hozatni?

– Persze. De figyelmeztetlek, ha valakinek is elmondod, hogy találkoztunk, akkor teszek róla, hogy szájára vegyen téged is egész Rijád!

Még jó, hogy nem látja a fejem, mert behugyozok a röhögéstől.

Egyem meg a kis szívét!

Biztos belepusztulnék, ha szájára venne Rijád. Annyira érdekelne, mint kábé az, hogy a világ másik oldalán most nyugszik vagy kel-e a nap.

– Lételemem a diszkréció – nyögöm ki röhögés közben, meg is hallja, hogy jót mulatok.

– Nagyon vicces! Nevess csak! Majd meglátjuk, akkor is így fogsz-e vigyorogni, ha szemtől szemben állunk. Mert szerintem akkor ugyanolyan bamba képed lesz, mint tegnap volt.

Na elég lesz, kis gidám!

– Meglátjuk. Egy óra múlva a királyi sugárúton? A piac előtt.

Azért mondom ezt az utcát, mert ez a polgári negyedben van, és itt szinte alig ismerek valakit. Bár nagy szokott lenni a nyüzsgés, mert van jó pár üzlet az út mentén, de éppen ezért nem feltűnő, ha találkozunk. Sokszor, ha bujkálsz, előbb észrevesznek, mintha kiállsz egy tér közepére. Rijádra ez főképp érvényes.

– Az hol van? Én még nem nagyon ismerem Rijádot.

– Ha nem talál oda a sofőrötök, akkor cseréljétek le!

Egy ideig csönd van, meg is bánom, hogy ezt kimondtam. Nem kéne sértegetnem, végül is meg akarom dugni, vagy mi a szösz.

– Jól van, te nagyképű, nagyarcú, öntelt, beképzelt, nagymellényű kis Szudairi. Akkor egy óra múlva. Ha nem leszek ott, majd kérd számon a sofőrünktől. Esetleg adj neki továbbképzést. Béke veled!

Most bókol? Nem csinálja túl jól!

Lerakja a telefont, pedig rendesen felhúzott. Mi az, hogy „kis Szudairi”? Ne beszéljen úgy, mintha kisfiú lennék, mert úgy falhoz vágom, hogy levegőt sem kap majd! Nagyképű, nagyarcú, öntelt, beképzelt, nagymellényű: micsoda szinonimaszótára van ennek! Elég lett volna egy szó is, abból is értek. Annyira tutira megértem, hogy le akarjak neki csapni kettőt. Meg hogy továbbképzés a sofőrnek? Továbbképezlek én téged, szívecském, úgy, hogy annál följebb nem lesz.

Alig látok az idegtől, és erre még a markomban lévő telefon is elkezd zenélni, rezegni. Úgy megijeszt, hogy csaknem eldobom.

Apám az.

– Béke veled, apám. Tudom, késésben vagyok.

– Khalid, ne szórakozz velem! A húgodnak esküvője lesz ma. Mi a francért nem tudsz idejönni időben? Mindenki talpon van már.

– Én is ébren vagyok. Most akartam indulni, tíz perc, és ott vagyok.

– Elvitetem magam a terembe, aztán érted küldöm a sofőrt. Így utána tudunk egy autóval jönni-menni.

Ez így nekem nem lesz jó. Apám egyébként nem nehéz eset. Legalábbis nekem nem. Én általában dűlőre jutok vele.

– Apa, muszáj nekem odamennem? Tegnap is egész nap ott voltam. Lenne egy kis dolgom most délelőtt. Egyébként sem akarok egy autóval menni. Ki tudja, ki meddig marad?

– Milyen dolgod van?

– Magánügy.

Nem szól semmit, csak hangosan belesóhajt a telefonba. Ha nem ma lenne Anna esküvője, bizonyára faggatni kezdene, de apám napok óta másra sem tud gondolni, csak arra, hogy hamarosan le kell válni az ő egyik gyémántjáról. Mondjuk, nem csak neki fájdalmas ez. Mindenkinek az, még az ikrek is naponta kérdezik: „de ugye Anna mindennap átjön majd?” Anyám már úgy szólt rájuk, hogy Anna férjes asszonnyá válik, és lesz jobb dolga is, mint hazaszaladgálni.

– Ha legkésőbb délre nem érsz a királyi terembe, összekötözöm a sarkad meg a kezeidet, és a tengerbe dobatlak, vagy a sivatag közepén hagylak. Megértetted?

– Igen – nevetve válaszolok. – Délre ott vagyok.

Lerakjuk a telefont, rohanásból hirtelen időmilliomossá válok. Van még egy óra a találkozóig, onnan megyek majd az esküvő helyszínére. Először is le kéne nyugodnom, és tudatosan finoman kéne közelítenem ehhez a Monához. Érzem, hogy vele szemben sok mindent megengedhetek majd magamnak, de nem akarok túl szemtelen lenni. Végül is nem is ismerem. Ki tudja, milyen lány?

3. fejezet

Rendbe szedem magam, még egy utolsó pillantás a tükörbe, és indulás. A ruhámra nagyon vigyáznom kell, mert ma már nem szándékozom átöltözni. Ez a tobé még sosem volt rajtam, szűz az anyaga, így elég keménynek érzem. Nem túl kényelmes, de esztétikus, az biztos. Nem fog összevissza lebegni, gyűrődni. A shemagommal ugyanez a helyzet. Igaz, azt minden mosás után visszakeményítjük, így ha használtat vettem volna fel, azt is meg tudnám úgy hajtani, hogy tökéletesen álljon.

Kicsit azért aggódom. Még az is megfordul a fejemben, hogy felhívom Dabirt, és közlöm vele, hogy találkozom a nővérével, de végül úgy döntök, hogy ez nem az én dolgom. Ha a lány beadja a derekát, és ostobaságra készül, az legyen az ő baja. Azt azért nagyon remélem, hogy senki sem fog minket igazoltatni, mert akkor kiderül, hogy nem vagyok férfi rokon.

Nem is olyan különleges ez a dolog nekem. Mindig sikerül megoldani az ilyen találkákat. Tök egyszerű. Ha már felvetted a kapcsolatot a kiválasztottal, akkor valami kietlen helyre kell menni, és lehetőleg este. Nappal szinte lehetetlen találkozni, főleg a nyílt utcán. Mondom ezt én, aki a nyílt utcán, fényes nappal fog találkozni egy idegen lánnyal. Elég szép lebukást mutat a megérzésem, de kit állít ez meg? Engem nem. Ha meg őt sem, akkor az azért jelent valamit.

A kocsiba ülök, visszanézve várom, amíg bezáródik a kapu. A sofőröm még valahol tesz-vesz, szegénynek elég sok a dolga, ma magam fogok vezetni. Egyébként tényleg kellenének még emberek. Tiszta retek a kapu is, le kéne takaríttatnom. Utálom a mocskos dolgokat. Ha nincs körülöttem tisztaság, tök ideg vagyok.

Tulajdonképpen most, hogy már van palotám, kicsit jobb helyzetben vagyok. Főleg, ha van olyan lány, aki a sofőrével meg tudja oldani a kilépést. Nő nem közlekedhet férfi kísérő nélkül, de az az igazság, hogy ez mostanában már igenis elő szokott fordulni. Van olyan lány, aki konkrét, aláírt, családja által lepecsételt papírt hord magánál, amiben a család feje engedélyét adja arra, hogy a lány kimozduljon. Na persze ez sem a jobb körökből valókra jellemző. Az egyszerű családok azonban nem bonyolítják túl a helyzetet. Anna ennél sokkal szorosabban volt mindig is fogva. Azt, amit most Mona csinál, a húgom sohasem tehetné. Nem véletlenül nem hempergek én sem hercegnőkkel. Na jó, azért rám ne szakadjon az ég Leila miatt! Egyáltalán nem tartom fontosnak a származást. Mármint az ágyban. Nősülni viszont biztos úgy fogok, hogy apámnak és anyámnak egyetlen rossz szava ne legyen. Apám egyébként már előállt pár javaslattal, szerintem anyám ajánlotta őket. A legkomolyabb ajánlatot is visszautasítottam, ugyanis ismerem a lányt, az egyik unokatestvérem, és leginkább átlagosnak mondanám, mint szépnek. A lerázás legfőbb oka azonban az volt, hogy ennyire korán azért nem szándékozom nősülni. Akkor csak hárítottam, szajkóztam apámnak meg anyámnak: „nem akarok még erről beszélni”, most meg már ott tartok, hogy akarat ide vagy oda, értelme sincs a csacsogásnak, mert Leila rendesen a nyakamba lett varrva.

A címre érek, leparkolok az út szélére, szándékosan jöttem terepjáróval. Sorban állnak az autók, kicsit nyújtózkodom, hátha Mona itt van már, de úgy látom, minden kocsi üresen parkol. Az utcán még elég sokan vannak, lehet, kicsit későbbre kellett volna tenni ezt a találkozót. Még nem olyan nagy a hőség, sokan intézik most a bevásárlást. Az órámat nézem, időben vagyok. Ráérek, mert legkésőbb csak délre kell a terembe érnem, úgyhogy az sem érdekel, ha késik. Mondjuk, ha megszívat, és el sem jön, akkor azért ki fogok akadni. Belenézek a visszapillantóba, fújok is egyet, mert ez az eshetőség csak most jut eszembe. Valahogy eddig meg sem fordult a fejemben, hogy csak szórakozik velem.

Idióta módjára grimaszolgatok a tükörben. Összeráncolom a homlokomat, aztán mosolygok, majd érdeklődő képet vágok, mindezt azért, hogy megjegyezzem, mit nem csinálhatok, ugyanis olyan döbbent fejet nem vághatok, mint tegnap. Elég nevetségessé tettem már magam, és bevallom, az, hogy „kis Szudairi”-zik, elég sértő. Mintha valami szaros kölyöknek tartana.

Az út túloldalán megáll egy nagy kék autó, de nem tulajdonítok neki különösebb figyelmet, csak akkor, amikor kinyílik a hátsó ajtó, és kipattan belőle egy nő. Azonnal átrohan az úton, látom, ahogy a feje forog. Felismerem őt. Megnyitom az ajtót, és intek egyet, azonnal észrevesz. A kendőt az arca elé emeli, a fejét lehajtja, így nem ismerhető fel. Én ösztönösen körbenézek, az nagyon jó lenne, ha most nem állítaná meg senki azért, mert egyedül sétál. Szándékosan nem szállok ki, pedig latolgatom, hogy talán ki kéne neki nyitnom az ajtót.

Megkerüli a terepjárómat, és azonnal beül. A pulzusom rögtön megugrik. Visszakapom a fejem arra a kocsira, amiből kiszállt, hülye módjára nem is köszönök neki, hanem ostoba kérdést teszek fel.

– Megbízható a sofőrötök? – utalok arra, hogy nem ártana, ha befogná a száját, hova is hozta őt.

– Állandóan a sofőrről akarsz beszélgetni? Elég okos, hidd el! Láthatod! Ide is idetalált. – Megdöbbenek a válaszától, mert én tényleg jóindulattal tettem fel a kérdést. Még rá is tesz egy lapáttal. Leengedi a kendőt, és folytatja. – Mit gondolsz? Megtarthatom? Elég ügyes?

Elmosolyodik, tisztában vagyok vele, hogy szívat. Én az arcát figyelem, a szívem ki fog ugrani a helyéről. Most ismét a bájos szó jut eszembe. És a gyönyörű. Nagyon szép arca van. Az anyag szorosan körbeöleli, egyetlen hajszála sem látszik ki. Ő is érzi, hogy kissé szemtelenül vizsgálgatom, mert elfordul, és a kezeire néz, amiket a térdére fektet. Aztán ismét elneveti magát.

– Most is ugyanolyan bambán nézel.

Ez rosszabb volt, mint egy pofon.

El is kapom róla a tekintetem, végignézek az utcán, újra felfogom, hogy elég veszélyes helyzetben vagyunk.

– Mert szép vagy.

Nem érzem hülyén magam, amiért kimondom. Ez van. Mit kéne tennem? Mosolyogjak rá? Nevessek? Legyek udvarias és ne vizsgálgassam? Persze hogy bambán lesem őt, ha egyszer megbénít. Gondolja, ha másért nézném így, akkor idehívtam volna? Nem hülye vagyok, hanem férfi. Ha ez neki viszont nem esik le, akkor ő nagyon nem nő.

Hallom, ahogy kuncog, úgyhogy felveszem a kesztyűt. Félig felé fordulok, szemérmetlenül az arcába nézek, ő el is hallgat.

– Nincs sok időm – nyögi ki, miközben ő is körülnéz. Bármennyire is merész, tudja, ha most bukunk, akkor kapunk rendesen. – A sofőrnek tíz percet mondtam.

Kijjebb húzódik, így felém tud fordulni. Teljesen szembefordul velem, különös a tekintete. Nem bír sokáig a szemembe nézni, a kezével körbefogdossa a kendőjét, nem csúszott-e ki a haja. Amikor ismét rám néz, felsóhajtok. Izgató a tekintete. Kihívó, de mégis kislányos. Tetszik nekem. A bőre tökéletes, a vonásai pedig nagyon nőiesek. Pici álla van, ami fölött a vastag szája egészen durcásnak mutatja őt. A homloka is alacsony, a pisze orrát meg a legszívesebben megpuszilnám. Aranyos.

– Milyen színű a hajad? – szalad ki belőlem.

Sajnos a hangom is elég nyers, de ez már csak akkor esik le, amikor döbbenten rám néz. Lebuktattam magam. Fogalmam sincs, ő mikre gondol, de nekem pontosan ilyen dolgokon jár az agyam. Ez van. Ha kicsit mutat magából a nő, kíváncsi leszek a többire is.

– Ez az első, amit kérdezni tudsz?

A második.

A zavara nem tart sokáig, felszegi az állát, mielőtt folytatná, összeszorítja a száját, már majdnem olyan, mintha fintorogna.

– Olyan színű a hajam, amilyen a szemem.

Rohadtul nem látom a szeme színét, mert pont a pofámba tűz a nap. Hunyorgok is rendesen, de mégsem ülhetek itt napszemüvegben. Megköszörülöm a torkom, elfordulok, mert hamarosan a könnyem is ki fog csordulni. Délelőtt is gyilkos a napsütés.

– Akkor biztos szép.

– Látod, milyen színű a szemem? – kérdez vissza, és van egy olyan érzésem, hogy húzni akar.

– Barna.

Próbálok újra ránézni, de két perc alatt még annyival ment feljebb a nap, hogy képtelenség legyőzni a fény erejét.

Mozgolódni kezd mellettem, egyszer csak érzem, hogy egészen közel van hozzám a teste, ezért újra felé fordulok. A kezeivel közöttünk támaszkodik, a felsőtestét teljesen elém tolja, Aziza is így szokott a képembe hajolni, ha választ vár valamire. A napot így eltakarja, kipattan a szemem rendesen, de mindezek mellett úgy meg is lepődöm, hogy hátrahőkölök kissé.

– Nem. Nem barna – mondja határozottan.

Visszaközelítek hozzá, nem sok tart vissza attól, hogy elkapjam. Arcom bőrén érzem a leheletét, ahogy beszél.

Tényleg nem barna.

– Fekete… – suttogom.

Éjfekete. Koromfekete. A legsötétebb fekete. Pokoli fekete. Lilásfekete. Most mondjam így? Hogy a francba lehet ennek ilyen szép szeme? Már-már gonosznak látom.

Fekete szemceruzával van hangsúlyozva, a szempillái is fölfelé kunkorodnak a festéktől. Olyan szép, hogy szívesen megnyomnék egy „stop” gombot, akkor elnézegetném őt egy ideig. Szemből, aztán oldalról, utána felülről néznék rá a szempilláira és a pisze orrára.

Nagyot nyelek, erre a pillantása a nyakamra kúszik. Ha elfelejtette, hogy milyen is vagyok bambán, akkor most újra láthatja. De most mit csináljak? Képtelenség felügyelni és koordinálni a mimikámat.

– Dőlj vissza! – utasítom rekedt hangon.

– Miért?

– Mert baj lesz.

Körbenéz, így oldalról is látom közelről az arcát. Profilból még aranyosabb az orra.

– Nem néz minket senki.

Hát nem is azért lesz baj!

Most komolyan azt hiszi, hogy a lebukáson jár az eszem? Pár centire van tőlem, még egy mozdulat, és azt is leszarom, ha egy csókom miatt halálra botozzák.

Visszafordul, de nem dől vissza, újra a szemembe néz, felhúzza a vállát, mintha a mondatától meg kéne nyugodnom. Már táncol a szemem, a száját figyelem, erre el is mosolyodik, újra kivillan a foga. Halványan ki van rúzsozva, de ezt csak így közelről látni.

– Ha nem dőlsz vissza, meg foglak csókolni!

Ezt egyáltalán nem mondom kedvesen, sokkal inkább agresszívan. Azizára is ilyen hangnemben szoktam rámordulni, ha nagyon elegem van belőle.

Elkomolyodik, hátrébb húzza a fejét és a vállait, de még mindig nem dől vissza teljesen. Ez a távolság még nem biztonságos.

– Ezt fenyegetésnek vegyem? – próbálja leplezni a vigyorát, de nem nagyon megy neki. Ami viszont dühít, hogy tudom, azért mosolyog, mert nevetségesnek tart. – Nem is vagy olyan bárgyú, te kis Szudairi!

Újra nagyot nevet, de a látványt most legyőzi az, amit mond. Szóval kis taknyosnak gondol. Ezt most egyértelműen jelzi. A magabiztosságát elnézve kezdem sejteni, hogy ez a lány bizony nem tilos pálya.

– Khalid – nyögöm ki. – Ez a nevem.

– Miért? A Szudairi nem a neved?

Azt latolgatom, mit is mondjak neki, hogy kicsit újra fölénybe kerüljek, de végül csak azt határozom el, hogy Khalid leszek. Ennyi. Nem leplezem tovább, mit vált ki bennem, és őszintén társalgok. Úgyis csak tíz perce van. Ha tíz perc alatt nem keltem fel az érdeklődését, akkor lehet, hogy több lehetőségem már nem lesz.

– Rendben. Zárjunk ki témákat! Nem beszélünk a sofőrről és nevekről.

Visszavágódik az ülésbe, a heves nevetése lebénít. Tök komolyan nézem, kezdem azt hinni, hogy ez nem százas.

– Az jó! Mert eddig még másról sem beszéltünk!

– Dehogynem. A csók is szóba került – kontrázok.

Újra helyezkedik, egész felsőtestével felém fordul, ettől az abaya kissé megtekeredik rajta, ami a mellénél feszülni kezd. Észreveszi, hogy odakúszik a tekintetem, de nem szól semmit.

– Mit akarsz tőlem? Miért hívtál ide?

– Meg akartalak ismerni.

Az ajtóhoz nyúl, talán ki akar szállni, de közben a teste mégsem mozdul.

– Hát most már ismersz. Akarsz még valamit, vagy mehetek?

Hogyne akarnék? Most tényleg mondjam? Kimondhatom? Fogalmam sincs, olyan zavaros ez a nő. Egy olyantól, mint a húgom, azt sem merném megkérdezni, hogy hogy van, ő meg tök egyedül itt ül egy idegen férfi kocsijában, és lehet, hogy csak én érzem így, de kacérkodik.

– Tényleg visszamész Dzsiddába?

– Igen. Talán egy-két hónap múlva.

– Akarod az esküvődet?

– Miért ne akarnám? – húzza fel a vállát.

Visszahelyezkedik, a fejével is a szélvédő felé fordul. Hátradől, úgy ül, mintha utazna, és az utat figyelné. Nem tudom róla levenni a szememet. Elmosolyodva mondja:

– A csók tényleg jobb beszédtéma…

Elvigyorodom, mert tök természetesen mondja.

– Szerintem a csók nem beszédtéma. Azt csinálni kell.

Végre rám néz, kezdem úgy érezni, hogy helyére kerülnek a dolgok.

– Tudod is te, mit kell csinálni!

Ezen már nem mosolygok. A hozzá közelebb eső kezemmel a derekához nyúlok, és egyetlen rántással magamhoz vonom. A másik kezemmel a tarkóját támasztom, vadul csókolom meg. Ő úgy meglepődik, hogy semmilyen módon nem reagál. A nyelvem a szájában van, de ő meg sem mozdul.

Az első csókom elég későn csattant el, már vagy tizenöt éves voltam. Apám már rángatott magával mindenféle utazásokra, de sosem jöttek össze a dolgok. Pontosan meg tudom határozni azt a napot, amikortól érdekelnek a nők. Attól fogva, amikor megtudtam, hogy a húgom csak félig a húgom, fordult egyet a világ. Anna akkor egy idegen lett, anyámat ostobának tartottam, és apám cinkosának. Apámat meg egy hazug embernek. De férfinak is. Valahogy akkor rajzolódott ki, hogy mit is jelentenek nekünk, férfiaknak a nők. Egyszerűen nem akartam elhinni a sztorit, napokig járkáltam apám után, és kérleltem: „Mondd, hogy nem igaz!” Kicsit úgy éreztem, elvesztettem Annát. Sőt, apámat és anyámat is. Ennek nem tudom megmagyarázni az okát, de valószínűleg az, hogy tizennégy évig hazugságban éltünk. Nemcsak húgomat érte pofonként ez az egész, hanem engem is. Na de a lényeg, hogy onnantól már minden összejött a nők terén. Annát is úgy néztem, mintha nem a húgom lenne, láttam benne a nőt. Ezt nem úgy kell érteni, hogy kívántam vagy ilyesmi, csak már nem volt olyan tökéletes kislány. Kezdtem utálni magam érte. Talán csak annak köszönhető, hogy rendeződött a viszonyunk, hogy Anna végtelenül simulékony. Bármi is történt, ő meg tudott puhítani, és tett róla, hogy újra az a Khalid legyek, aki szerettem lenni. Erre csak ő volt képes. Az én testvérem.

Tehát a nőkhöz való viszonyom attól a naptól kezdve megváltozott, mintha be szerettem volna mindent pótolni, pedig nem is volt mit, hiszen még kissrác voltam. Legalábbis így utólag látva. Apám sosem mondott semmi rosszat. Alkalmakat kínált, aztán eldönthettem, élek-e vele, vagy sem. Nem lihegte túl ezeket a dolgokat.

Szóval az első csókom úgy csattant el, hogy talán nem is akartam. Hakimnál voltam, és nem titok, hogy Hakim bácsikámnak miért is vannak fiatal, szép szolgálólányai. A mai napig az alkalmazásában áll az a lány, akit akkor ott elkaptam. Apám és bácsikám valamiért otthagyott engem a társalgóban, ő pedig a teákat hozta be. Ráparancsoltam, hogy álljon meg, ő lecövekelt, és mereven nézett rám. Egyébként nem is akartam megcsókolni, csak valamiért az arcába akartam nézni, ami szabadon volt. Odaléptem elé, és egy ideig csak bámultam. Nem fordult el, és még csak meg sem volt rémülve. Ugyan mitől is ijedezett volna? Hakim nyilván különb dolgokat is művelt vele, mint egy „arcba nézés”. Szép lány volt. Sőt. Most is szép, olykor látom még őt.

Amikor kinézelődtem magam, odahajoltam, és megcsókoltam. Még a kezem sem mozdult. Ő is mozdulatlanul állt, és akkor már tudtam, bármit is teszek, tűrni fogja. Újra a szájára tapadtam, de akkor már a nyelvemet is áttuszkoltam. Csókolózni kezdtünk, tartott egy jó pár percig. A kezem is megmozdult, átöleltem a derekát. Akkor először éreztem a női test hatalmát, ugyanis felállt tőle rendesen.

Élvezem Mona száját. Még akkor is, ha nem ad magából semmit. Talán éppen ezért jutott most eszembe az első csókom, mert akkor is kábé ennyire nem érdekelt, hogy viszonozzák-e vagy sem. És kábé akkor is ennyire azt akartam bizonyítani, hogy férfi vagyok.

Már engedném el Monát, míg ő még csak most tér magához. A kezeit közénk feszíti, a derekán lévő karomat tolná le magáról, de nem nagyon sikerül. Egy ideig nem engedek, nevetségesnek érzem magam, mert az erőmet fitogtatom. A nyelvemmel lágyabban mozgok, de ő még mindig nem viszonozza. Minden erejét összeszedve lök rajtam egyet. Távol kerülünk egymástól, de ő újra nekem feszíti a karját, és tovább lökdös, pedig ennél távolabb már nem is lehetek. Olyan, mintha ki akarna lökni a saját kocsimból.

– Te ostoba kis taknyos! Ha még egyszer hozzám érsz…

– Nem vagyok taknyos! – ordítom vissza, mert utálom, hogy annak érzem magam mellette.

– De az vagy!

– Nem!

Akkorát ordítok, hogy megfagy a levegő. Egy ideig döbbenten nézzük egymást, közben rájövök, hogy most tényleg gyerek módjára vitázom vele. A következő mondatomat már elfordított fejjel mondom.

– Szóltam előre, hogy baj lesz. – Síri csönd van, az utca is kezd kihalni, a nap már egészen magasan jár. Ránézek az órámra, de ő csak tovább szuszog. Hülyén érzem magam. Pedig finom volt a csókja. Még akkor is, ha ő nem is viszonozta. – Menj! Letelt a tíz perced!

Belever a vállamba, ettől én döbbenek le. Körülbelül úgy, ahogy ő a csóktól.

– Hülye kölyök!

Még mielőtt bármit is tehetnék, kinyitja az ajtót, kipattan, és átszalad a kék autóhoz. A legszívesebben utánaszaladnék, és több nyelven is elmagyaráznám neki, hogy ki a kölyök. A hülye jelzőről már nem is beszélve. Akkor minek jött el erre a találkozóra?

Mielőtt beszállna az autóba, megáll, és hosszan néz rám. A kendőjét megemeli, már csak a szeme van szabadon.

A napszemüvegem után nyúlok, felveszem, és nagyon gyorsan gázt adok. Látom, ahogy fogja a nyitott ajtót, és fordul utánam.

Akkor menj férjhez Dzsiddában! Bánom is én!