Copyright © Carrie Cooper, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2017

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-86-4

1. fejezet

Október vége volt, de a levelek még csak most kezdtek rikítóan zöld színüktől elbúcsúzva új, barnásvöröses árnyalatba öltözni. Hosszú volt a nyár. A nap fullasztó erejével még szeptember végén is úgy szórta fényét, mintha nyár közepén járna.

Lili Green szerette a meleget, a napfényt, a nyarat, de most kifejezetten jólesett neki a szürkés, borongós hangulatú délután. Az esőtől latyakos járdán hazafelé igyekezett. Elnézve a kisebb mennyiségű csapadéktól megzavarodott autósok egy helyben rostokoló, dudáló sokaságát, örült, hogy reggel ismét otthonhagyta a kocsiját, és buszra szállt.

Rövid gondolkodás után úgy döntött, hogy az út utolsó szakaszát gyalog teszi meg. Szerette ezt az utat, és hazafelé, hacsak nem rohant, vagy épp az időjárás nem szólt közbe, legtöbbször a séta mellett döntött. Ahogy haladt, a lökdösődő tömeg egyre kisebb lett, majd megszűnt, és a nyüzsgő Boston zaja is lassan elcsendesedett mögötte. Ilyenkor gondolta át az aznapját, és készítette fel magát a másnapi teendőkre, illetve tervezte el, hogyan fogja tölteni az estéjét. Mire hazaért, már pihenésre készen tudta maga mögött hagyni a munkával teli napot.

Imádta a lakását, és nagyon szerencsésnek tartotta magát azért, hogy néhány évvel korábban sikerült megcsípnie egy ilyen ingatlant. A hatalmas parkkal szemben álló társasház legfelső emeletén lakott, és a remek elrendezésnek köszönhetően nem volt közvetlen szomszédja. Emiatt sosem kellett azon mérgelődnie, hogy az egyik mellette lévő lakó éppen mikor óhajt hangosan zenét hallgatni vagy veszekedni a rokonaival, és neki sem kellett attól tartania, hogy kiver valakit az ágyából, ha esetleg éjjel támad kedve egy jó kis akciófilmhez.

A háromszobás lakásból tulajdonképpen csak két helyiséget használt, mert a harmadik vendégszobaként és raktárként funkcionált. Az amerikai konyha a nagy nappali egyik felét foglalta el, a másik megmaradt a hatalmas, plafonig érő könyvespolcnak, a tévének és az ülőgarnitúrának. A szoba a parkra nézett, és szívesen töltötte az idejét az előtte elterülő, jó pár négyzetméteres teraszon. A hálószoba és a vendégszoba a nappaliból nyílt, és mindkettőhöz külön fürdőszoba is tartozott.

A lakás minden szempontból tökéletes volt Lili számára, és az évek alatt annyira megszerette, hogy már egy jó ideje azért küzdött, hogy bérlőből tulajdonossá válhasson. Nem tűnt könnyű harcnak, ám Lili nem szándékozott megfutamodni.

A vonalas telefonkészülék piros villogással jelezte, hogy üzenete érkezett. Lili benyomta a lejátszás gombot, de már előre forgatta a szemét, mert tudta, hogy ezen a számon kizárólag az édesanyja szokta keresni. Hiába éltek már a mobiltelefon világában, anyukája ragaszkodott a régi telefonhoz. Szerinte csak az igazán megbízható, és meg volt győződve arról, hogy ezek az új készülékek mindenféle rossz sugárzásukkal károsak az egészségre. Éppen ezért nemcsak hogy nem volt hajlandó mobiltelefont használni, de ha tehette, annak a lehetőségét is kerülte, hogy azon hívjon fel másokat, nehogy az ő hívásával okozzon még nagyobb kárt az illető egészségében. Lili magyarázhatott, amennyit akart, édesanyja ugyanolyan konok volt, mint ő. És az igazat megvallva annyira nem is bánta, mert nem lett volna kedve ahhoz, hogy naponta többször kelljen végighallgatnia édesanyja aggodalmaskodó szavait.

Aznap kevés szappanopera mehetett a tévében, mert négy üzenetet is hagyott neki, és persze mindegyik ugyanazon témák körül forogtak: Mikor megy már őket meglátogatni? Mikor jöhetnek ők? És mindenekelőtt mikor mutatja már be nekik a barátját? Ja, és persze, hogy mikor lesznek unokái? Lilinek egyáltalán nem volt kedve a péntek estéjét azzal kezdeni, hogy jól felidegesítse magát édesanyja szerető, de idegesítő kérdésein, ezért megkönnyebbült, amikor megszólalt a mobilja, és meglátta, hogy Sophie keresi. Legalább kapott haladékot a kötelező visszahívás előtt.

Sophie volt a legjobb barátnője. Az egyetemen ismerkedtek össze, aztán egy kisebb kihagyás után újra összetalálkoztak egy rendezvényen, és azóta töretlen volt közöttük a barátság.

Sophie olyan volt, mint egy forgószél: harsány, temperamentumos és meglehetősen szókimondó, de jó humorú, megértő és megbízható is egyben. Ahova betette a lábát, ott biztos, hogy minden szem rászegeződött. Nem feltétlenül váltott ki mindenkiből pozitív érzéseket, de a figyelmet egyértelműen felkeltette. Személyiségéhez illett a külseje is: magas és vékony volt, vállig érő szőke haja göndör fürtökben tekergett, amivel alig tudott mit kezdeni, ezért általában ott szertelenkedtek kerek arca körül. Kék szemei érdeklődve figyeltek minden körülötte zajló eseményt, amiket általában azonnal véleményezett is. Természetesen állandóan elégedetlenkedett az alakjával, túl fiúsnak tartotta, és folyamatosan Lili nőies formáira irigykedett. Minden hónapban elhatározta, hogy elkezd gyűjteni egy mellműtétre, de aztán a félretett pénz a hónap végén rendszerint valamilyen csodás ruhaköltemény vagy cipő formájában meg is semmisült.

Bár Lili néha szerette volna takarékra tenni a barátnőjét, főként a szabadidejére vonatkozó programszervezés tekintetében, de mit volt mit tenni, az örökmozgó és folyton pezsgő Sophie állandó mozgásban volt, és legtöbbször őt is megpróbálta magával rángatni. De ilyennek szerette, és végül is neki köszönhetően elmondhatta magáról, hogy csak az elmúlt egy évben igen sok tevékenységbe belekóstolhatott: különböző társastáncok, hastánc, rúdtánc, vagy ötféle aerobik, smink- és fodrásztanfolyam, falmászás, agyagozás, volt sakk és horgászat, de még krikett és karate is. Sophie kifogyhatatlan volt az ötletekből. És Lilinek sokszor jót tett, hogy valamilyen váratlan programmal sikerült őt kirángatnia az otthonücsörgésből.

Sophie életvidámsága és szertelensége ellenére pontosan tudta, mikor kell néma és megértő hallgatóságnak lennie, és már többször bebizonyította, mennyire megbízható barát. Igaz, kissé nehezen viselte, hogy a Mauritiusról való visszaérkezése után Lili még neki sem tudott megnyílni. Csak tovább dühítette, hogy megjelent Lili életében Zac, aki bizonyos mértékig elvette a helyét. Tagadhatatlanul féltékeny volt rá. De Lili egyszerűen nem tudta mással megbeszélni a szigeteken történteket, csak a férfival, aki mellette volt, így pontosan tudta, mi történt vele, miken ment keresztül. Neki nem kellett semmit magyarázni, mindent értett és tudott, és előtte titkolóznia sem kellett, hiszen mint az egyik őt védő ügynök, ugyanúgy részese volt az eseményeknek.

Aztán Sophie lassan megenyhült, és ugyan nem könnyen, de elfogadta, hogy van egy olyan része Lili életének, amit ő sosem fog teljesen megismerni. És az idő múlásával Zacet is megkedvelte.

Ám létezett egy olyan része Lili életének, amiről Sophie tudott, és Zac nem. Ez pedig Nikosz felbukkanása volt. Szerencsére azokban a hetekben, amikor a férfi nála járt, Zacet messzire szólította a munkája, így nem kellett kínos magyarázkodásokba bocsátkoznia, hiszen Zac nem tudhatta, hogy Nikosz Sztatopulosz nem egy drogkartell vezetője, hanem valójában beépített ember volt, és azt sem, hogy nem halt meg. Még ő maga is alig hitte el. Annak a pillanatnak a képe, amikor a mauritiusi házban meglátta a férfi földön heverő testét, ahogy a kommandósok fölé hajolva megállapították a halálát, kitörölhetetlenül beleégett az agyába és a lelkébe. Egy évig élt abban a tudatban, hogy örökre elveszítette őt. Aztán egy nap arra ment haza, hogy Nikosz ott áll a nappalijában. Alig hitt a szemének! A Daren név, a férfi eredeti neve, nem is állt Lili szájára, így legtöbbször továbbra is Nikosznak szólította. És mivel a férfi nem szólt érte, nem javította ki, hát maradt is ennél a megszólításnál.

Azt az egyáltalán nem elhanyagolható információt, hogy Nikosz ki is valójában, persze Sophie sem tudta. Ő azt hitte, hogy csak akkor találkoztak, és semmit sem sejtett arról, hogy Lilihez fűződő kapcsolata jóval korábbra nyúlik vissza. Hiszen Lili, az aláírt titoktartási szerződés miatt, nem mondhatta el az igazat, még neki sem.

– Szia, Lili! Na, mi a terved ma estére? – tért a lényegre azonnal Sophie, miután Lili felvette a telefont. – Ugye nem akarsz otthon gubbasztani? Elvégre péntek van!

– Tudom, Sophie, de ma tényleg itthon maradok. Elég melós napom, illetve hetem volt. Csak ma három különböző nyelven kellett órákon keresztül tolmácsolnom, és már azt sem tudom, milyen nyelven is beszélek.

– Pedig nagyon jó kis buliba kaptunk meghívást! Tudod, Hilda, a víziaerobik óráról meghívott minket egy házibuliba.

– Fogalmam sincs, hogy ki az a Hilda. Azt sem tudtam, hogy ismerek ilyen nevű lányt.

– Ne hülyéskedj már! Vele dumáltunk olyan sokat az órák után.

– Lehet, de én összesen két órán vettem részt, és annak is már jó két hónapja.

– Hű, tényleg! Mindegy. A lényeg, hogy tök jó fej ez a Helga…

– …Hilda.

– Ja igen, Hilda, és a tegnapi óra után meghívott minket a mai partira.

– Bocs, Sophie, de ma képtelen lennék bárhova is elmenni. Ígérem, holnap estére összevakarom magam.

– Oké-oké. De gondolom a holnap délutáni salsaórát nem akarod kihagyni?

– De még mennyire, hogy kihagyom!

– Most miért vagy ilyen negatív? Úgy láttam, kezdtek nagyon összemelegedni a szexi tánctanárunkkal… – kuncogott jókedvűen Sophie.

– Hisz ismersz, tudod, hogy képtelen vagyok ellenállni a bájgúnár, folyamatosan hetven vakítóan fehér foggal vigyorgó férfiaknak, akik nőket megszégyenítő módon csavargatják a csípőjüket.

– Szerintem tök szexi – nevetgélt tovább Sophie. – És teljesen odáig volt attól, ahogy mozogsz. Látod, én mindig mondtam, hogy tehetségesen rázod a feneked. Nem hiába rángatlak el mindig valamilyen riszálós programra. Ha egyszer nem kapsz több megbízást a szakmádban, táncolni még mindig elmehetsz! – kacarászott Sophie. – A tánctanárunk biztos szívesen segít majd neked, hiszen a végén már csak veled mutatta be az új lépéseket.

– Igen, miközben az egyik a kezével hátulról a fenekemet fogdosta, elölről pedig valami egészen mást nyomkodott hozzám…

– Na ne! – kacagott fel hangosan a másik. – Nem is mondtad!

– Nem, mert minden energiámat lekötötte, hogy helyreállítsam a vakítóan fehér fogsora okozta látáskárosodásomat. Meg hát láttam, hogy te milyen lelkes vagy, és nem akartam letörni a jókedvedet.

– Hát azt hiszem, én is kihagyom a holnapi órát. Bár, lehet, hogy mégsem… inkább elmegyek, és jobban megnézem magamnak ezt a kis huncut tánctanárt.

– Egészségedre! – mosolygott Lili.

Egy rövid ideig mindketten hallgattak, majd Sophie szólalt meg:

– És hogy vagy?

– Jól.

– Semmi hír?

– Semmi.

– De nem is ígérte, nem igaz?

– Igaz.

– Talán tényleg túl kéne tenned magad rajta… Tudod, hogy ő is azt akarja, hogy boldog legyél. Így csak elemészted magad. Lehet, hogy meg kéne próbálnod elfelejteni. Könnyebb lenne.

– Biztos. De nem tudom, és nem is akarom elfelejteni.

– Megértem, én aztán tényleg megértem. Csak próbálkozom…

– Köszi, értékelem. És nem kell aggódnod, jól vagyok.

– Tudom, erős csaj vagy. Nem is értem, hogy bírod. Én tuti, hogy mindennap félkómásan, kibőgött szemmel mászkálnék, éjjelente pedig kábarészegre innám magam.

– Nem mondom, hogy sokszor nem tenném pontosan ezt, de attól sem lenne jobb. Csak saját magammal tolnék ki.

– Hogy tudsz te még ilyenkor is racionális érvekkel jönni?

– Mert ha nem tenném, tényleg bekattannék.

– Akkor racionálisan azt is igazán megmagyarázhatnád magadnak, hogy milyen jót tenne neked egy kis ismerkedés. Hátha találkozol valakivel, aki mellett jól éreznéd magad.

– Mondjuk egy csini salsatanárral? – kérdezte nevetve Lili.

Újabb kuncogás hallatszott a vonal másik végéről.

– Nem is olyan rossz ötlet. Mit tudunk róla? Szuperül mozog, szépek a fogai, gerjed rád… Kell ennél több egy kis búfelejtő éjszakához?

– Némi vonzalom azért nem ártana az én részemről sem…

– Meggyőztél. Szexi tánctanár kilőve… Azért holnap én még megnézem magamnak. Nekem sem ártana egy búfelejtő éjszaka. Vagy inkább egy magányfelejtő éjszaka… Na jó, holnap csörgök az este miatt! Szia, Lili!

– Szia, Sophie!

2. fejezet

Lili a kisasztalra tette a mobilját, és hátradőlve a kanapén még mindig a Sophie-val történt beszélgetésen mosolygott. Jól volt. Tényleg. Mármint ahhoz képest, hogy újra el kellett búcsúznia attól a férfitól, akit mindennél jobban szeretett. Nem hitte, hogy képes lesz túlélni, de hát az élet ment tovább. Annak a két és fél hétnek, pontosabban tizenkilenc napnak az emléke olyan tisztán élt benne, mintha nem fél éve, hanem most történt volna. Azóta is mindennap úgy lépett be a lakásba, hátha újra ott találja Nikoszt a nappalija közepén, de hiába. Néha úgy tűnt, mintha csak álmodta volna az egészet.

Sophie összesen kétszer találkozott Nikosszal, abból egyszer csak futólag, mégis egyértelműen Nikosz-rajongóvá vált. Első alkalommal a férfi megérkezését követő estén futottak össze. A meglehetősen rövid, váratlan és meglepő találkozás alkalmával még a bemutatkozás is elmaradt.

Nikosz éjszakánként is dolgozott, főként hétvégeken, így pénteken kora este munka előtt beugrott hozzá, hogy legalább pár órát együtt lehessenek. Lili gondolatait annyira lefoglalta a férfi váratlan felbukkanása, hogy teljesen megfeledkezett arról, hogy aznapra megbeszélt Sophie-val és két barátnőjükkel egy bulizós estét.

Éppen próbálta rávenni magát, hogy kibontakozzon a férfi karjából, és a fürdőbe menjen, amikor az éjjeliszekrényen lévő lenémított mobilja rezegni kezdett.

– Jó ég, ez Sophie! Teljesen kiment a fejemből! – kiáltott fel, amikor meglátta, ki keresi. Vett egy nagy levegőt, és felvette a telefont. Még bocsánatot kérni sem volt ideje, mert a vonal másik végéről azonnal beléfojtották a szót.

– Hol a fenében vagy? Már több mint fél órája várunk rád a Scarletben! Sosem késel, úgyhogy nagyon remélem, nem próbálod meg elmismásolni a ma estét!

– Sajnálom, Sophie, teljesen kiment a fejemből – vallotta be Lili.

– Hogy lehet egy ilyen programot elfelejteni?! Mibe, hogy megint otthon akartál gubbasztani! Tedd le azt az unalmas könyvet a kezedből, emeld fel a feneked a kanapéról, és indulás készülődni!

Lili a mellette fekvő „unalmas könyvre” nézett, aki csukott szemmel és szórakozott mosollyal hallgatta a párbeszédet. Biztos volt benne, hogy barátnője elég hangos ahhoz, hogy a férfi minden szavát értse.

– Pedig tényleg nagyon izgalmas könyvet találtam… – mondta Lili, mire Nikosz szája még szélesebb vigyorra húzódott.

– Nem érdekel a hülye könyved! – zsörtölődött Sophie. – És most szólok, hogy elő kell készítened az őrült bulizós énedet, mert miután itt minden jó kis csajos témát kidumáltunk, elmegyünk a Stone-ba, és hajnalig fogunk táncolni meg ünnepelni!

– És mit ünneplünk?

– Hogy a te drága barátnődet előléptették!

– Gratulálok! Erre valóban inni kell! Gyorsan összekapom magam, és már megyek is!

– Na azért! És várj! Csinos legyél ám, de nagyon!

– Jaj, ne! Ugye nem szerveztél be már megint valakit?

– Dehogynem! Találtam neked egy tökéletes pasit! – Lili a hír halltatán lemondóan dőlt vissza a párnájára, miközben Sophie lelkesen folytatta: – Intelligens, jóképű, kedves, és mivel egy kiadónál dolgozik, még a könyveket is szereti, úgyhogy lesz miről beszélgetnetek. Na siess! – azzal Sophie letette a telefont.

Lili Nikosz felé fordult, aki továbbra is őt nézte.

– Gondolom, mindent hallottál – mondta lemondóan Lili.

– Úgy néz ki, hogy hosszú és izgalmas estéd lesz – mosolygott a férfi, majd rövid hallgatás után újra megszólalt: – Mennyi idő alatt készülsz el?

– Fél óra.

– Azt azért megnézem. De ha tényleg időben elkészülsz, a multifunkcionális könyved még akár el is vihet téged – mosolygott tovább.

Harmincöt perc alatt sikerült felöltöznie és kisminkelnie magát, úgyhogy Lili újabb élménnyel gazdagodhatott: szinte el sem hitte, hogy Nikosz mellett ült az autójában, és hétköznapi emberek módjára egyszerűen csak utaztak valahová. Ki gondolta volna, hogy egy ilyen mindennapi dolog ennyire különleges lehet? Amíg Nikosz a Görög volt, egy drogkartell feje, Lili pedig egy szemtanúból lett szerető, minden kapcsolatuk egy lakosztálynyi helyre korlátozódott, és elképzelhetetlen volt, hogy az ajtó másik oldalán lenne bármi létjogosultsága a kettejük közötti viszonynak. Most pedig egy teljes napja rájuk szoruló falak, felettük lebegő félelem és közéjük furakodó kétségek és titkok nélkül tudták szeretni egymást. Az élmény leírhatatlan és mámorító volt.

Nem sokkal később Lili jókedvűen csatlakozott a már mulatozó társasághoz. Sophie persze azonnal kiszúrta, hogy valami nagyon más rajta, de Lilinek sikerült a ragyogását ráfognia egy új sminkkészletre és egy csodás új krém áldásos hatására. Nem mondhatni, hogy barátnőjét meggyőzte a magyarázat, de egy időre legalább lecsendesítette a kíváncsiságát. Főként, hogy a másik két lány azonnal ráugrott a témára, és részletes beszámolót kértek a két említett kozmetikai termékről.

Tizenegy után indultak tovább a szórakozóhelyre, ahol igazán jó hangulatban folytatódott az addig is vidám este. A Sophie által beszervezett férfi, Mike és a barátja igazán szórakoztató társaságnak bizonyult, amitől a lányok annyira felpezsdültek, hogy hajnali két órakor Lili már azt sem tudta, hogy a sok nevetéstől a rekeszizma vagy a sok táncolástól a lába fáj-e jobban. Mike kedvesen és kitartóan udvarolt neki, de érthető módon a női hiúságán kívül ez egyáltalán nem érintette meg.

Sophie eleinte többször visszatért arra a témára, hogy mitől is annyira sugárzó aznap, de szerencsére az egyre több tequilának és a jó hangulatnak köszönhetően egy idő után felhagyott a kérdezősködéssel. Sőt, Lili jókedvét a két férfi társaságának tulajdonította, ami mérhetetlen elégedettséggel töltötte el.

Aztán negyed három körül egy ismeretlen telefonszámról Lili sms-t kapott. Nem volt se aláírás, se megszólítás, mégis pontosan tudta, kitől jött. Az üzenet rövid volt: „Jól telik az estéd? Remélem, még nem sodortad magad semmilyen bajba!” Lili azonnal válaszolt: „Eddig csak egy pincért sikerült magamra haragítanom azzal, hogy nem adtam tripla borravalót, de hosszú még az éjszaka… Végül itt egy meglehetősen jó hangulatú buli kerekedett, de azért akkor is szívesebben lennék most Veled.”

Szerencsére még azelőtt el tudta küldeni az üzenetet, mielőtt Sophie kiszúrta volna, mert azt már nehezen magyarázta volna meg, hogy kinek írogat ilyenkor sms-t. Abban a boldog tudatban, hogy még munka közben is gondol rá a férfi, hagyta, hogy barátnője rábeszélje még egy körre.

Pár perccel később újra a táncparketten találta magát, természetesen Sophie társaságában. Aztán egyszer csak ismerős érzés szorította össze a gyomrát. Megfordult. Nikosz állt a bárpultnál, és őt figyelte. Lili néhány másodpercig mozdulatlanul nézett rá a körülötte táncoló tömegen keresztül, és csak remélte, hogy nem a tequila hatására látja a férfit. A szeme sarkából észrevette, hogy a kis társaság értetlenül és egyben érdeklődve fordult abba az irányba, amerre Lili mered. Ám őt csak az érdekelte, hogy a férfi ott van. Elindult felé, és megállt közvetlenül előtte. Egyikük sem szólalt meg, de nem is volt rá szükség. Egy rövid ideig mosolyogva nézték egymást, majd Nikosz két kezébe fogta a lány arcát, lehajolt, és hosszan megcsókolta. Lili most már biztos volt benne, hogy nem a tequila varázsolta oda a férfit.

– Mit szólnál, ha gyorsan elmennénk innen? – súgta a borzongató csók után a férfi.

– Hozom a táskámat! – vágta rá Lili habozás nélkül, majd a döbbenten bámuló barátnőihez ment, és gyors köszönés után a táskájáért nyúlt. Indulás előtt még az éppen odaérkező Sophie-hoz fordult, aki a meglepődéstől még kérdezni is elfelejtett, csak gyanakvóan méregette Nikoszt.

– Ne aggódj, ismerem – nyugtatta meg Lili, majd egy puszit nyomott barátnője arcára. – Holnap hívlak! – ígérte, majd Nikosszal kéz a kézben elsiettek a szórakozóhelyről.

Másnap Sophie már az első csörgésre felvette a telefont, és azonnal rázúdította a kérdéseit:

– Mi a fene volt ez tegnap? Ki a csuda volt az a pasi? Elég veszélyes figurának tűnt! Honnan ismered? Én miért nem tudok róla? És mégis, hogy mehettél csak így el vele? Mondjuk az a csók nem volt semmi! Még nekem is beleremegett a lábam, pedig nem én kaptam… A lányok még percekig tátott szájjal bámultak utánatok, amit nem csodálok. Mike meg totál letört, hogy egy szempillantás alatt elhappoltak téged előle. Szóval kezdj csak bele a mesélésbe!

– Csak nemrég találkoztunk egy munkám kapcsán.

– Nemrég?! Na ne hülyéskedj! Nem jellemző rád, hogy pár nap alatt ennyire belebonyolódj valakibe. Hetekig szoktál óvatoskodni.

– De ez most más.

– Máris belezúgtál?

– Mondhatjuk.

– Nem tetszik ez nekem! Vigyázz vele! Féltelek tőle! Mit tudsz róla egyáltalán, ha csak nemrég ismerted meg?

– Ügynök.

– És melyik fajta? A porszívókkal foglalkozó vagy a nyomozó?

– Az utóbbi.

– És még?

– San Franciscóban él.

– Remek. Az az ország másik felén van. Egyre rosszabb…

– Tudom, hogy nem hangzik túl biztatóan, de az érzéseimmel nem tudok mit kezdeni. Egyszerűen olyan, mintha ő lenne a másik felem. Érted ezt?

– Nem. Bár a tegnapi kis közjátékra visszagondolva, egy kicsit. – Majd rövid szünet után újra megszólalt: – Ő el tudná feledtetni azt a másikat a szigetekről, aki miatt annyira összetörtél?

Lili elmosolyodott.

– Igen. Ő az egyetlen, aki képes erre.

A vonal túlsó végén nagy sóhaj hallatszott.

– Na jó, mit szólnál, ha este találkoznánk, és mesélnél még erről az egészről?

– Rendben.

– Még hívlak! Szia, Lili!

– Szia!

Sophie helyében Lili is aggódott volna magáért. És még mennyi mindent nem tudott a barátnője, ami miatt valószínűleg még távolabb akarta volna tartani tőle a férfit! De ahogy a telefonban is mondta, az ember nem mehet el csak úgy amellett, aki ilyen érzéseket ébreszt benne. Aki olyan, mintha tényleg a másik fele lenne. Egyszerűen összetartoztak.

Tisztában volt vele, hogy túl sok akadály volt előttük, és számtalan ismeretlen tényező állt annak az útjában, hogy mostantól kezdve mindig így, boldogan éljenek együtt, de nem akart még belegondolni sem abba, hogy a sors újra szétválaszthatja őket.

A rózsaszín álom azonban elég hamar, a harmadik napon szertefoszlott. Sosem kérdezett semmit Nikosz munkájáról, vagy arról, miért is jött a városba, vagy hogy meddig marad. Talán mert nem akarta hallani a válaszokat. Aztán az első együtt töltött szombat délután mégis kénytelen volt szembesülni velük.

Mivel Nikosznak szombaton egész éjjel dolgoznia kellett, a férfi délutáni programot szervezett. Kettőre Liliért ment, és elvitte kirándulni a környező hegyekbe. Hosszabb séta után egy meredély szélén telepedtek le, és szorosan egymás mellett ülve fentről figyelték az alattuk elterülő virágos, tavaszi díszbe öltözött tájat. Lili élvezte a meghitt, madárcsicsergéssel kísért együttlétet, de mint mindig, most is telis-tele volt kérdésekkel, amiket még mindig nem mert feltenni. Sok mindent szeretett volna megtudni a férfiról, de nem akart érzékeny témákat feszegetni, és nem tudta, hogy most, mivel Nikosz már nem egy drogmaffia vezetője, milyen szabályok vonatkoznak a titkaikra.

– Na, ki vele! – törte meg a csendet Nikosz. – Látom, hogy valami nagyon kikívánkozik belőled – mosolygott a férfi, és gyengéden megsimogatta Lili arcát.

– Tényleg sok mindent szeretnék tudni, csak nem akarok faggatózni.

– Miattam ne fogd vissza magad. Legfeljebb nem válaszolok.

– Rendben – fogadta el a választ Lili, és belekezdett a kérdezősködésbe: – Reggel hallottam, hogy a telefonon görögül beszéltél. Hogyhogy tényleg beszélsz görögül?

– Mert félig görög vagyok.

– Anyai ágon?

– Nem, apai ágon.

– De a vezetékneved nem görög. Sőt, egyik neved sem az.

– A harmadik nevem valóban Nikosz, és az eredeti vezetéknevem sem Pryce, csak ezt senki sem tudja. Amikor elkezdtem a cégnél dolgozni, már felvettem ezt a nevet. Csak így tudom megvédeni a családomat. Ugyan nálunk nincs olyan személyi akta, mint az FBI-nál, de sosem fogom még csak a lehetőségét sem megadni annak, hogy kiszolgáltassam a családomat a Borisz-féléknek.

– Akkor ezért nem zavar, hogy Nikosznak hívlak, és nem Darennek?

– Jó pár éve már csak a szüleim szólítanak Darennek.

– És a szüleid itt élnek?

– Már nem. Édesanyám amerikai, és sokáig csak nyaranta mentek Görögországba, de már szinte alig vannak itt.

– Van testvéred?

– Egy öcsém. Egy évvel fiatalabb nálad.

– Ilyen nagy a korkülönbség? – szaladt ki Lili száján.

Nikosz elnevette magát.

– Igen. Tíz év van köztünk. Késői gyerek. Nagy is a szája – mosolygott Nikosz.

– Nem sok időt tölthetsz velük.

– Hát nem.

– Mikor láttad őket utoljára?

– Mauritius után ott töltöttem egy hónapot.

– És amíg a Görög voltál, nem találkoztál velük?

– Nemhogy nem találkoztam velük, de öt évig semmilyen formában nem érintkezhettem velük.

– Az borzasztó lehetett! Nekik is, és neked is!

Nikosz nem válaszolt.

– Gondolom, nem rajonganak a munkádért. Ha egyáltalán tudják, mit is csinálsz valójában.

– Pontosan természetesen nem tudhatják, csak hogy ügynök vagyok. És valóban nincsenek oda érte. Mindketten ügyvédek, és mindig is azt szerették volna, ha én is folytatom a családi hagyományokat. Elvégeztem a jogot, de nem az én világom.

Kis ideig csendben üldögéltek, aztán Lili újra kérdezett:

– Voltál már házas?

– Nem.

– És van gyereked?

– Nincs. Legalábbis nem tudok róla.

– Nem vicces – lökte oldalba Lili a vigyorgó férfit.

– És volt valaki, akit hátrahagytál hat évvel ezelőtt?

– Semmi komoly – majd jóval komorabban folytatta: – Ez a munka nem igazán kedvez a komoly kapcsolatoknak. Az első, akin keresztül bosszút állhatnak vagy megzsarolhatnak, azok a szeretteim. Ilyen veszélynek pedig senkit sem tehetek ki, főleg nem olyat, aki közel áll hozzám.

– A szüleidet is meg tudod védeni.

– Igen, úgy, hogy évekig nem látom őket, és még csak nem is tudják, élek-e egyáltalán. Ezt pedig senki mástól nem várhatom el. – Majd kis szünet után folytatta: – Soha nem tudnálak téged ekkora veszélybe sodorni.

Lili egy ideig hallgatott. A férfi minden szavát megértette, nem is tudott vele vitatkozni, mégis szörnyű volt ezzel szembesülni. Aztán egy kis idő múlva mégis megszólalt:

– Mennyi időnk van?

– Néhány hét.

– És aztán megint elmész, hogy valaki más legyél?

– Igen.

Újra csend borult rájuk. Lili a tájat nézte, a férfi meg őt. Majd Nikosz szólalt meg:

– Ha ezek után azt szeretnéd, hogy többet ne keresselek, megteszem.

Lili Nikosz felé fordult.

– Dehogy szeretném! Egyetlen percet sem akarok elszalasztani abból a kevés időből, amit veled tölthetek. Nem akarom tudni, mi lesz holnap vagy egy hét múlva. Még itt vagy, és most csak ez számít.

Nikosz hosszan megcsókolta Lilit, majd csendben visszaindultak az autóhoz. Többet egyetlen szót sem ejtettek erről a témáról.

Attól kezdve, hogy Nikosz megjelent nála, olyan varázslatosan teltek a napjaik, mintha valóban álmodna. Ugyan mind a ketten dolgoztak, ráadásul a férfinak majdnem minden éjjel el kellett mennie, a kora esték, a hajnalok, a reggelek és sokszor a délutánok is az övék volt, sőt néha még napközben is tudtak szorítani időt arra, hogy együtt lehessenek.

Minden félelem és nyomasztó körülmény nélkül Nikosszal ébredni a saját lakásában, vele kávézni, a kanapén ücsörögni, tévézni és beszélgetni, együtt főzni, sétálni a városban vagy a környéken, hallani éjjel, ahogy megérkezik, és csak várni, hogy végre mellé bújjon, csodás és felfoghatatlan élmény volt.

Tökéletes harmóniában és szerelemben teltek a napok, és Lili nem is akart tudni arról, hogy pontosan mikor lesz vége ennek a varázsnak. Tudta, hogyha ismerné az időpontot, annyira reálissá válna a búcsú ténye, hogy nem tudná felhőtlenül átadni magát a még együtt töltött óráknak.

Sophie-t, amennyire tudta, beavatta a férfival való kapcsolatába, de mivel a múltról nem beszélhetett, csak a jelenlegi eseményeket tudta megosztani vele. A barátnője ugyan még mindig féltette, de azok után, amiket hallott, már jobban elfogadta Lili választását. Mindezek ellenére feltett szándéka volt, hogy találkozzon a férfival, és végre a személyes benyomásait és észrevételeit is összegyűjthesse vele kapcsolatban. A találkozó végül megvalósult, bár nem úgy, ahogy Lili tervezte.

Egyik délután Nikosszal éppen egy étteremben ültek, amikor megszólalt a mobilja.

– Szia! Merre jársz? – kérdezte Sophie.

– Szia! Egy étteremben vagyok.

– Vele vagy?

– Igen.

– És mégis meddig akarod dugdosni előlem? Már két hete várok arra, hogy végre bemutass neki, de hiába. Félsz, hogy letámadom, és olyan dolgokat is kiszedek belőle, amiket nem szeretne elárulni?

– Megígértem, hogy… – kezdte Lili, amikor kintről egy hatalmas fékcsikorgást követően óriási dudakoncertbe kezdtek az autósok. Lili a telefonon keresztül is hallotta ricsajt.

– Ti is itt vagytok a téren! Ezt a mázlit! – kiáltott fel Sophie izgatottan. – Melyik étteremben vagytok? – Lili tanácstalanul nézett Nikoszra, majd megmondta az étterem nevét. – Mindjárt ott vagyok! El ne szaladjatok! – mondta Sophie, és letette a telefont.

– Nem így terveztem, de úgy tűnik, most megismerheted az én drága barátnőmet.

– Kíváncsian várom – reagált a férfi, és Lili legnagyobb megkönnyebbülésére nem tűnt úgy, hogy Nikoszt zavarná a váratlan ebédelőtárs érkezése. Lili azért kissé tartott attól, hogyan fogadja majd a férfi drága barátnője két hét alatt magában érlelt, célirányos és feltehetően kellemetlen faggatózását.

– Azért nem árt felkészülnöd arra, hogy Sophie egy forgószél vehemenciájával szokott nekiesni az áldozatainak. Csak úgy önteni fogja magából a kínosabbnál kínosabb kérdéseket – igyekezett Lili megfelelően felvezetni az elkerülhetetlent.

– Talán megbirkózom vele – mondta jókedvűen a férfi, majd az ajtó felé intett a fejével. – Azt hiszem, megérkezett a szélvész barátnőd.

Lili hátrafordult, és látta, amint Sophie, szinte ügyet sem vetve a bejáratnál őt köszöntő pincérre, máris az étterem belseje felé indul. Azonnal észrevette Nikoszt. Megnyugtatta a még mindig körülötte szorgoskodó pincért, hogy nem akar asztalt, és hogy már megtalálta azokat, akikhez jött, majd elindult feléjük. Amíg oda nem ért hozzájuk, végig a férfit nézte. Nikosz mosolyogva állta a lány kíváncsi tekintetét. Sophie csak akkor vette le a szemét a férfiról, amikor Lilihez hajolt, hogy puszit nyomjon az arcára. Lili bemutatta őket egymásnak, mire Nikosz felállt és Sophie elé tornyosulva barátságosan megszorította a lány kezét.

Láthatóan Sophie-t sem hagyta hidegen Nikosz férfias és magabiztos kisugárzása, mert Lili legnagyobb megdöbbenésére a lány, tőle szokatlanul, zavartan magyarázkodni kezdett:

– Sajnálom, ha megzavartam a vacsorát vagy ebédet… vagy valamit, csak gondoltam, ha már én is erre járok, megragadom a lehetőséget…

– Örülök, hogy megismertelek – köszöntötte kedvesen Nikosz, majd kihúzott egy széket Sophie-nak.

Sophie leült, és még mindig zavartan a férfit figyelte. Lili értetlenkedve nézte, hogy miközben barátnője tekintete Nikosz arcáról a felsőtestére csúszik, természetes arcszíne mélyvörösre vált. Először nem értette, miért reagál így a férfira, aztán eszébe jutott a pár nappal azelőtti találkozásuk, amikor együtt borozgattak, és Sophie meglehetősen intim részleteket akart kiszedni belőle. Már mindketten vihogós hangulatba kerültek, és Sophie azzal érvelt, hogy ha már neki nem lehet része hasonló élményben, barátnője legalább annyit megtehetne, hogy beavatja néhány vérpezsdítő apróságba. Lili nem nagyon akart elmélyedni a témában, de egy újabb pohár bor, valamint számtalan arcpirító és meglehetősen konkrét kérdés hatására mégis elmesélt egy-két dolgot. Sophie szájtátva hallgatta a rövid, ám annál érzékibb részleteket, és úgy döntött, hogy az elhangzottak után jobbnak látta, ha rendel magának valami erősebb italt. Lili ezt látva inkább a bárpultos fiút javasolta neki, de Sophie maradt a tequilánál.

Amikor aznap hajnalban nem sokkal utána Nikosz is hazaérkezett, és az estéjéről kérdezte, Lili vidáman közölte vele, hogy jól telt, mondhatni igen csajosan. A férfi visszakérdezett, hogy az mit jelent, erre Liliből kacagva kibukott, hogy milyen témát is boncolgattak hosszasan. Nikosz jót nevetett a hallottakon, majd kihangsúlyozva, hogy csakis annak érdekében, hogy legközelebb is legyen miről mesélnie, ölbe kapta Lilit, és bevitte a hálószobába.

Lili először szintén zavarba jött barátnője reakciójától, de látva Nikoszt, aki kétségtelenül igen jól szórakozott a jeleneten, ő is elmosolyodott. Egyértelmű volt, hogy a férfi is pontosan tudja, mi juthatott Sophie eszébe. Épp az asztal alatt akarta megbökdösni Sophie-t, amikor Nikosz megszólalt:

– Egy italt?

– Igen, köszönöm – nyögte ki a még mindig rákvörös Sophie.

– Bor vagy tequila?

– Tequila.

Amíg Nikosz rendelt, Lili végre megrázhatta egy kicsit Sophie-t, aki néhány elsuttogott „Sajnálom!” kíséretében kezdte visszanyerni eredeti arcszínét. A tequilától pedig a magabiztosságához is visszatalált, és korábbi viselkedését kompenzálva majdnem mérgesen fordult a férfi felé, és támadásba lendült.

– Szóval te vagy az a titokzatos Nikosz, aki nemsokára darabokra fogja törni Lili szívét.

– Sophie! – szólt rá Lili.

Nikosz nem válaszolt, de még mindig ugyanolyan barátságosan nézett a lányra.

– Miért? Nem így van? Idejött, jól felkavarja az életed, aztán lelép.

– Tudod, hogy dönthettem volna másként, de nem tettem – szólt közbe megint Lili.

– Lehet, de te ennél akkor is sokkal többet érdemelsz!

– Egyetértek – szólalt meg Nikosz röviden.

– Akkor miért nem maradsz? – kérdezett újra Sophie.

– Mert nem tehetem.

– És a munkád végeztével miért ne jöhetnél vissza?

– Mert lehet, hogy évekig távol leszek.

– De itt Amerikában?

– Nem csak itt. Sokfelé. Aztán ki tudja, hogy a legközelebbi megbízásom hová szólít.

– Sokat utazol?

– Igen.

– És sehol sem vagy túl sokáig, igaz?

– Ezt azért nem mondanám. Az adott munkától függ.

– De itt csak néhány hétig vagy.

– Így van.

– Gondolom, mivel sok helyen jársz, rengeteg ismerősöd van.

– Vannak páran.

– És persze nők is vannak köztük, ugye?

– Igen, vannak nőismerőseim is – mosolygott a férfi.

– Úgy, mint Lili?

Nikosz Lili felé fordult, és őszinte szeretettel nézett rá.

– Nem, nem olyanok, mint Lili.

– És ő mégis miben más, mint a többiek? – fúrt mélyebbre a témában rendületlenül Sophie.

– Abban, hogy ő fontos nekem – mondta a férfi, és közben csak Lilit nézte.

– Ezek szerint szereted? – kérdezett rá Sophie.

– Igen – jött az egyértelmű válasz.

Ezt még sosem mondták ki. Mindketten tudták, hogy sokat jelentenek a másiknak, de ezt nem mondogatták, és nem elemezgették. Lili szíve majd kiugrott a boldogságtól a férfi válaszát hallva.

Sophie csak nézte őket, és teljesen elérzékenyült a látványtól, ahogy ez a két ember a külvilágot kizárva elmerül egymás tekintetében. Onnantól kezdve nem tett föl több faggatózó kérdést.

A kora estébe nyúló vacsorát hármasban és nagyon jó hangulatban folytatták. A vacsora végére Sophie a szívébe zárta Nikoszt.

Lili a kanapén ücsörögött, és mosolyogva gondolt vissza erre az estére. Aztán eszébe jutott az édesanyja. Vissza kéne hívnia. Tudta, hogy ezt a beszélgetést sem fogja megúszni anélkül, hogy szóba ne kerülne Nikosz. Fél év telt el, de minden egyes találkozásuk és beszélgetésük alkalmával újra és újra róla kérdezett. Hiába mondta Lili, hogy a férfi már rég messze jár, anyukája eltökélten hangoztatta, hogy márpedig ő a tökéletes partner a lánya számára. Nem mintha Lili nem így gondolta volna, de anyukája szájából, főként, hogy csak futólag találkozott vele, ez elég furcsán hangzott. És mivel neki sem tudta elmagyarázni a valóságot, nem tehetett mást, mint hogy hallgatta édesanyja azon fejtegetéseit, hogy biztos csak előlük rejtegeti, mert annyira nem lehet bolond, hogy egy ilyen férfit hagy elmenni.

Lili nem is értette, miért ragaszkodik az anyukája ennyire Nikoszhoz, amikor szinte alig tudott róla valamit, de azt mindenesetre elkönyvelhette magában, hogy Nikosz a nők minden korosztályára ugyanolyan lehengerlő hatást gyakorol.

Aznap, amikor a szülei összetalálkoztak Nikosszal, Lili alig érte utol magát. Éppen kapkodva fejezte be a második fogáson az utolsó simításokat, amikor a férfi megérkezett.

– Hű, de jó illatok vannak! – mondta, és csókot nyomott Lili szájára, majd a terített asztalt látva újra megszólalt: – Vendégeket vársz?

– A szüleim jönnek vacsorára. Teljesen elfelejtettem! Még szerencse, hogy anyu felhívott, és eszembe juttatta. Látod, mennyire elveszed az eszemet? – mondta Lili, és maszatos kezét felemelve hosszabb csókkal viszonozta a férfi köszöntését. – Szólni akartam, de mivel mondtad, hogy azon a számon ne keresselek, amiről sms-t küldtél, más elérhetőséget pedig nem adtál meg, hát nem tudtalak értesíteni. Tényleg, az nem a te számod volt?

– Nem. Egy barátom telefonját használtam. Sajnálom, hogy nem tudsz elérni, de nem szeretném, ha bármilyen úton eljutnának hozzád.

– Értem. Nem gond, csak sajnos egy kicsit megváltozott az esti programom. És ha meggondolom, ez mégiscsak gond – sóhajtott nagyot Lili, megtörölte a kezét, és betolta a tepsit a sütőbe.

– Ennyire rémisztőek a szüleid? Még sosem láttalak ilyen idegesnek – nevetett Nikosz.

– Rettenetes vérszívó szörnyetegek – mosolyodott el végre Lili is. – Viccet félretéve nem igazán szeretem, ha idejönnek. Imádom őket, de az anyukám valahogy itt mindig megkergül. Mintha itt fogná csak fel, hogy tényleg felnőttem, elköltöztem, és önálló életet élek, tőle függetlenül. Pedig egyébként nagyon jó fej. Kicsit aggodalmaskodó, és sok dolgot túldramatizál, de nála jobb anyukát elképzelni sem tudnék. Néha ugyan a falra mászom tőle, de ez szerintem normális. De ha idejön, megbolondul – magyarázta, miközben megkeverte a tűzhelyen rotyogó levest. – Alapvetően olyan típus, aki mindenre rákérdez, sőt, mindenre ráérez, de itt mintha minden alkalommal küldetést akarna teljesíteni. Egyfelől úgy bánik velem, mintha még mindig tizenhat éves lennék: mindent alaposan szemügyre vesz a fürdőtől a hűtőig, újra elmondja, hogy nem kéne ilyen egészségtelenül táplálkoznom, ilyen sok és ilyen rossz minőségű kávét innom. Kioktat, hogy a tévét a lehető legrosszabb helyre állítottam, mert így a káros sugarak pont a háló felé mennek, és szememre veti, miért nem használok természetes anyagból készült ágyneműt, és még folytathatnám.

– Ez tényleg nem túl lelkesítő – bólogatott a férfi megértően.

– Hát nem. De ez még nem minden! Mert az este legnagyobb részében, ha éppen nem oktat ki, mint egy kamasz lányt, úgy beszél velem, mintha nem tizenhat, hanem mindjárt hatvan lennék. Egy hatvanéves, besavanyodott, szerencsétlen, bepókhálósodott vénlány, akinek már esélye sincs a boldogságra meg a normális családi életre. Mintha semmi más lehetősége nem lenne arra, hogy unokák gügyögését hallja, csak ha azt kérném a Mikulástól ajándékba… – fejtegette Lili, majd elgondolkozva hozzátette: – Bár, őt ismerve, inkább úgy vélné, hogy ha már ilyen közeli kapcsolatba kerültem a Mikulással, hiszen már levelezünk, akkor akár össze is jöhetnék a korban egyre inkább hozzám illő fehér szakállassal. Legalábbis más reális esélyt nem látva számomra, valamilyen hasonló csodában reménykedik.

Nikosz hangos nevetéssel reagált Lili beszámolójára.

– Igazán bájos kis család lennétek a Mikulással és a körülöttetek szaladgáló szakállas apróságokkal! – nevetett tovább a férfi.

– Szerintem anyukám már azzal is boldog lenne – grimaszolt Lili.

– És apukád?

– Ő sem tudja hová tenni anyu itteni viselkedését. Csendes megjegyzésekkel igyekszik visszaterelni a normális kommunikáció ösvényére, de nem mindig sikerül. Anyu az a konok fajta. Ha egyszer valamit elhatároz…

– Nem is tudom, kire emlékeztet! – nézett rá jelentőségteljesen a férfi. – És mikor jönnek?

– Hétre. Valamivel több, mint egy órám van.

– Elkészülsz addigra? Segítsek valamit?

– A főzéssel elkészülök, csak lélekben nem tudok ennyi idő alatt felkészülni a rohamra.

– Ebben tudok segíteni… – mondta vigyorogva Nikosz, újra megcsókolta Lilit, de már nem is engedte el.

Egy órával később Lili a zuhany alatt hagyta Nikoszt, és gyorsan kirohant, hogy megnézze, nem égett-e teljesen oda a hús. Megkönnyebbülve látta, hogy ropogós pirosra sült. Kezdte elpakolni az elöl hagyott dolgokat, amikor Nikosz hátulról átölelte, és bizsergető gyengédséggel elkezdte csókolgatni a nyakát és a vállát. Hiába töltötték együtt az elmúlt egy órát, Lili ettől egyáltalán nem vágyott kevésbé a férfira, sőt. Hogy teljesen átadhassa magát a finom kényeztetésnek, le akarta tenni a pultra a kezében lévő üveget, de az kicsúszott a kezéből, felborult, és a pulton végigszóródott az edényben lévő rizs.

– Hogy az a… – szaladt ki Lili száján, de aztán inkább a férfi felé fordult, és átkarolva a nyakát megcsókolta. Ekkor azonban a falon lévő óra halk kongással jelezni kezdett.

– Jó ég! Már hét óra! – kiáltott fel, és azonnal a szétszórt ruháit kezdte keresgélni a lakásban, majd villámgyors mozdulatokkal rángatta fel magára őket.

Nikosz már útra készen állt, és döbbenten nézte a lakásban ide-oda szaladgáló lányt.

– Minden rendben? Ne maradjak? – kérdezte végül.

Lili meglepve nézett rá.

– Megtennéd? Tényleg itt maradnál?

– Miért ne? Van még egy órám, és ha szeretnéd, maradhatok.

Lili gyorsan mérlegelt.

– Nem, azt hiszem, mégsem jó ötlet. Már attól is mentsen ég, hogy anyu megtudja, hogy volt itt valaki. Ha megismerne, végképp nem tudna leszállni a témáról. És gondolom, te sem szeretnél egy teljes órát azzal tölteni, hogy olyan kérdésekre válaszolj, hogy „Mikor akarsz megnősülni?”, meg „Hány gyereket akarsz?” Azt hiszem, hogy inkább megkíméllek ettől a traumától. Ráadásul lehet, hogy annyira megrémisztene, amit tapasztalnál, hogy soha többé nem akarnál látni.

– Nem hiszem, hogy ez a veszély fenyegetne – mosolygott a férfi. – De lehet, hogy tényleg jobb, ha elmegyek – tette hozzá, és Lili kíséretében elindult az ajtó felé.

Éppen egy hosszas búcsúcsókot váltottak, amikor megszólalt a kapucsengő.

– Szent ég, itt vannak! – kiáltotta Lili, és felvette a kagylót. Édesanyja vidáman szólt bele, Lili pedig megnyomta a kapunyitó gombját.

Nikosz még egy gyors puszit nyomott a lány szájára, de mielőtt kilépett volna az ajtón, még jókedvűen visszanézett:

– Ha azt szeretnéd, hogy ne tudják meg, hogy járt nálad valaki, ne engedd be őket se a nappaliba, se a konyhába, se a hálóba, se a fürdőbe. Szóval ne engedd be őket a lakásba – mondta, és vidáman elindult a lift felé.

– A fene…! – kiáltott fel Lili, és azonnal visszarohant, hogy felmérje a „károkat”.

A látvány elkeserítő volt: a dohányzóasztal messze eltolva a nappali közepén éktelenkedett, a szőnyeg felgyűrve, a kanapé párnái szanaszéjjel hevertek a földön, a konyhában a kiöntött rizs széles sávban terítette be a konyhapultot. És tudta, hogy a többi szobában sem jobb a helyzet: a hálóban bevetetlen ágy, a fürdőben vizes lábnyomok és két nedves törülköző árulkodott az elmúlt óra történéseiről. Hirtelen azt sem tudta, mivel is kezdje a rendrakást. Végül a legszembetűnőbb dolgot választotta: megigazította a szőnyeget, majd visszatolta az asztalkát a helyére, legalábbis nagyjából, aztán nekiállt feldobálni a díszpárnákat a kanapéra. Ekkor megszólalt az ajtócsengő. Gyorsan felhajigálta az utolsó párnákat, de rendesen elhelyezni már nem volt ideje, mert újra felzendült a csengő hangja. Az ajtóhoz ment, vett egy nagy levegőt, és kinyitotta.

Szülei kitörő örömmel üdvözölték, édesanyja is vidám hangulatban volt. Hamar kiderült, hogy miért.

– Nem is tudtam, hogy új lakó költözött a házba – kezdett bele már az előszobában.

– Nem tudok új lakóról – válaszolta Lili.

– Akkor ki lehetett az a sármos férfi, akivel a liftnél futottunk össze az apáddal? Olyan kedvesen mosolygott ránk, mintha ismernénk egymást, és nagyon udvariasan viselkedett.

– Anyád pedig úgy reagált, mint egy szégyenlős bakfis. Nem is értelek, drágám, hiszen csak kedvesen köszönt nekünk. Miért csinálsz ebből olyan nagy ügyet?

– Csak tudni akartam, hogy ki volt. Lili mégiscsak ebben a házban lakik, és illik tudnia, hogy mi történik itt.

– Biztos egy lakóhoz jött – válaszolt röviden Lili.

– Csak egyszer élném meg, hogy tőled jön el egy ilyen komoly fiatalember! – mondta, és bemasírozott a nappaliba. – Mi ez a rendetlenség? Kislányom, azért ennyire nem kéne a munkád miatt háttérbe szorítanod a háztartást! Legalább a mi tiszteletünkre rendet rakhattál volna! – elégedetlenkedett, majd megkezdte a szokásos ellenőrzését a lakás többi szobája felé haladva.

Lili a nappaliban maradt, és már meg sem próbálta megigazítani a párnákat. Tudta, hogy felesleges. Pár perccel később édesanyja összehúzott szemöldökkel lépett ki a hálóból.

– Mi a csuda történt itt?

Lili nem válaszolt, de úgy érezte magát, mint egy kamasz, aki épp lebukott. Anyukája pedig rosszallóan és vizsgálódva figyelte Lili arcát, majd hirtelen elmosolyodott:

– Csak nem tényleg tőled ment el az a férfi?

– De, anya.

– És mégis ki ő? – kérdezte felvillanyozva az édesanyja.

– Egy ismerősöm.

– A lakásodat elnézve elég jól ismerhetitek egymást – nézett újra körül.

– Ha azt mondom, hogy csak párnacsatáztunk, hihető lenne? – kérdezte kínjában Lili.

– Nem szép tőled, hogy titkolod a barátodat a szüleid elől. Igazán maradhatott volna, hogy megismerjük.

– Mennie kellett.

– És mit tudhatunk róla?

– Nem akartok előbb vacsorázni? Végül is azért jöttetek.

– Én pártolom az ötletet – szólalt meg Lili édesapja, és elindult a terített asztal felé.

– Rendben, elvégre evés közben is elmondhatod – egyezett bele az anyukája, és ő is helyet foglalt.

Ahogy Lili sejtette, a vacsora alatt semmi másról nem lehetett beszélni, csak Nikoszról. Lili meglehetősen szűkszavúan mesélt a férfiról, ami még jobban felkeltette anyukája érdeklődését, és még több kérdéssel bombázta a lányát.

Az este végére édesanyja úgy beszélt Nikoszról, mintha már Lili férje vagy legalábbis a vőlegénye lenne. A lány tudta, hogy többé nem fogja tudni elkerülni a Nikosz-témát.

És igaza lett. Ez pedig egy cseppet sem segített neki abban, hogy feldolgozza a férfi elvesztését. Éppen elég nehéz volt azzal megküzdenie, hogy valamennyire félretolja a gondolataiból Nikoszt, legalább annyira, hogy egészséges és normális életet tudjon élni. Egyáltalán nem hiányzott, hogy édesanyja folyamatosan felidézze őt, ráadásul vagy úgy, mintha még mindig együtt lennének, és csak rejtegetné, vagy pedig szemére hányva, hogyha már valóban nincsenek együtt, hogyan hagyhatta csak úgy elmenni.

És Lili sokszor érezte emiatt úgy, hogy talán tényleg tehetett volna valamit, és nem kellett volna hagynia, hogy a férfi egyszerűen csak kisétáljon az életéből. Mi lett volna, ha arra kéri, hogy ne menjen el? Mi lett volna, ha megpróbálja rávenni arra, hogy a veszély ellenére mégis folytassák a kapcsolatukat?

Ám ahányszor felvetette magának ezeket a lehetőségeket, mindig ugyanarra jutott: semmit sem változtatott volna a helyzeten, csak megnehezítette volna az amúgy is fájdalmas elválást.

A búcsúzás napja pedig akár akarta, akár nem, kíméletlenül elérkezett.

A teraszon ücsörögtek, és élvezték a szokatlanul meleg tavaszi estét. Nikosz egy napozóágyon ült, Lili pedig kényelmesen bekucorodott a férfi elé, és Nikosz mellkasára dőlve nézte a tiszta égen világító csillagokat. Nem beszélgettek, csak csendben üldögéltek. Lili érezte, hogy valami nincs rendben, a férfi érezhetően feszült volt.

– Lili… – szólalt meg Nikosz komor hangon, és a lány azonnal tudta, mit akar mondani. Megfordult, és a férfira nézett.

– Menned kell?

– Igen.

– Most?

– Holnap délben indul a gépem.

Lili belefúrta az arcát a férfi nyakába, és percekig csak némán ölelték egymást. Hiába határozta el, hogy amíg itt van Nikosz, nem fog sírni, hiszen lesz még arra bőven ideje, nem tudta visszatartani a könnyeit. Mikor a férfi megérezte a nedves cseppeket, felemelte a lány fejét, és gyengéden törölgetni kezdte az arcát.

– Még itt vagyok, nem igaz?

– De, igaz – ismerte el a lány, és eszébe jutottak a saját szavai, amiket a meredély szélén mondott: nem érdekli, hogy mi lesz holnap, a lényeg, hogy a férfi még vele van. De ebbe kapaszkodni most jóval nehezebb volt, hiszen pár óra múlva, túlságosan is hamar, újra szétszakítja őket az élet. Nehezen, de erőt vett magán, és elhatározta, nem hagyja, hogy az utolsó órákat elrontsa az elválástól való félelem.

A búcsúéjszakájuk csodálatos és egyben szívszorító volt. Mintha még utoljára megpróbálták volna elraktározni a másik minden apró mozdulatát, legkisebb részletét, gesztusát, érintését.

A reggel túl gyorsan közeledett, aztán könyörtelenül megjelentek az első fénysugarak, és elindult egy újabb nap. Másnak ugyanolyan volt, mint a többi, ők azonban életük egyik legnehezebb feladata előtt álltak: el kellett engedniük egymást.

Lili, mint mindig, most is szépen megterített a férfinak, és a szokásos bögre kávéjával leült mellé az asztalhoz. Nikosz sokszor ilyenkor olyan jó étvággyal evett, hogy néha Lili is kedvet kapott egy kis reggelihez. De aznap egy falat sem ment le a torkán. Nikosz is csak egykedvűen falatozott. Aztán elérkezett az indulás ideje.

Álltak egymással szemben a kis előszobában, és Lili annyi mindent szeretett volna mondani, vagy inkább kiabálni: Ne menj el! Maradj, csak még egy napig! Nem hagyhatsz itt megint! Vagy legalább vigyél magaddal! Mihez kezdek nélküled?

De nem tudott megszólalni. Nikosz is csak csendben állt, végül gyengéden megcsókolta Lilit, és kisétált az ajtón.

Lili csak állt ott egyedül, és megszakadt a szíve. Újra. Aztán kis idő múlva besétált a nappaliba, de kongóan üresnek találta. Kiment a teraszra, és lenézett az utcára. A férfi autója még mindig ott állt. Nem indult. Percek teltek el, de kocsi csak nem akart mozdulni. Egy röpke másodpercig Lili reménykedni kezdett abban, hogy Nikosz mégis visszajön, de aztán meghallotta, hogy felzúg a motor, az autó elindult, és lassan eltűnt a szeme elől.

Annyira felkavarta a búcsú, hogy még sírni sem tudott. Gyászolt, ismét gyászolt a szíve. Fel akarta hívni Sophie-t, de még időben eszébe jutott, hogy ha most beszélni kezd a barátnőjével, annyira felszakad belőle minden fájdalom, hogy nem fog tudni aznap dolgozni. Sőt, ahogy érezte magát, lehet, hogy egész héten ki sem fogja tudni tenni a lábát a lakásból. És tisztában volt vele, hogy ha így tesz, végképp el fog merülni az önsajnálatban, és ki tudja, hogyan fog tudni akkor kilábalni belőle. Inkább valamennyire összeszedte magát, és elindult az aznapi első megbízására.

Jót tett a munka, és hogy emberek között volt, de főként az, hogy a tolmácsolások közben nem sok ideje maradt gondolkozni. Igaz, hogy sokkal nehezebben ment, mint máskor, többször vissza kellett kérdeznie, de végeredményben örült, hogy nem maradt otthon.

Már hazafelé sétált, amikor üzenet érkezett Sophie-tól, hogy este átugrik. Aznap Lili még nem beszélt vele, és nagyon örült, hogy ilyen jól időzítette barátnője a látogatást. Sokkal könnyebb lesz így, hogy nem telefonon keresztül kell elmondania a történteket.

Sophie egy órával később már csöngetett is a kapun. Ahogy Lili meglátta barátnőjét az ajtóban, elbőgte magát, és csak annyit tudott kinyögni, hogy „Elment”.

– Tudom, Lili. Azért vagyok itt – mondta Sophie, és kedvesen megölelte barátnőjét.

– Hogyhogy tudod? – kapta fel a fejét Lili szipogva.

– Mert mondta – felelte Sophie, és bement a nappaliba, az asztalra tett két üveg tequilát, az egyiket kinyitotta, és leült a kanapéra.

– Mikor? – kérdezett rá értetlenül Lili, miközben a konyhába ment. Kivett két poharat, és csak hogy megadják a módját, citromot és sót is vitt magával.

Sophie csak azután válaszolt, hogy ő is leült mellé a kanapéra.

– Amikor az étteremben voltunk – kezdett bele Sophie. – A vacsora vége felé egyszer kimentél a mosdóba, emlékszel? – Lili bólintott. – Kettesben maradtunk, és megkérdeztem tőle, hogy tudja-e már, meddig marad. Akkor mondta, hogy ma indulnak. De a lelkemre kötötte, hogy nem mondhatom el neked – majd töltött a poharakba, és Lili kezébe nyomva az egyiket jelezte, hogy igyanak. Miután mindkét pohár üresen koppant az asztalon, folytatta: – És mondott még valamit – tette hozzá, és látszott rajta, hogy ő is mindjárt elbőgi magát. – Ne haragudj, de már akkor is teljesen kikészültem tőle. Szóval azt kérte, hogy vigyázzak rád, és hogy ha esetleg az utadba kerülne egy olyan férfi, aki biztonságot tud neked nyújtani, és aki mellett boldog lehetsz, ne hagyjam, hogy elengedd – fejezte be Sophie, és elpityeregte magát.

A hallottaktól, és barátnője reakciójától persze Lili is újra elkezdett sírni, és hogy elejét vegye az órákig tartó közös zokogásnak, most ő töltött.

– Áldalak ezért a tequiláért! – hüppögte.

– Gondoltam, hogy szükség lesz rá. Bevallom, hogy már egész nap alig bírtam ki sírás nélkül. Tudtam, hogy mi vár ma rád, és iszonyúan aggódtam érted. Csak az járt a fejemben, hogy felhívlak, de mivel nem tudtam, hogy pontosan mikor megy el, inkább nem akartalak zargatni.

– Nagyon jó, hogy itt vagy! Köszönöm! – hálálkodott Lili, majd barátnője nyakába borult, amitől újra előtörtek belőle a könnyek.

Az este hátralévő része tulajdonképpen végig ugyanazzal a két dologgal telt: felváltva ittak és sírtak, illetve sokszor még ivás közben is sírtak. Sophie ott maradt éjszakára is, aztán másnap mind a ketten beteget jelentettek, és egész nap filmeket néztek. Sophie ugyan felvetette a lehetőségét annak, hogy ismét kezdjenek inni, de Lili úgy érezte, hogy az előző este legalább egy hónapra elegendő alkohollal töltötte tele a szervezetét, így inkább maradt a tiszta víznél.

Lassan teltek a napok-hetek. Lilinek újra fel kellett vennie a hétköznapok megszokott ritmusát. Nélküle. Fél embernek érezte ugyan magát, ám mégis hálás volt a sorsnak azért, hogy nekik adta azt a tizenkilenc napot. Élete legboldogabb és legtökéletesebb két és fél hete volt.

Fél év telt el, és még mindig ugyanolyan élesen élt benne a férfival töltött néhány nap emléke. De nem tehetett mást, minthogy elszakadva a múlttól a jelenben élje tovább az életét, hiszen a körülötte zajló mindennapok, ügyet sem vetve az ő szívfájdalmára, rendíthetetlenül haladtak előre. Sokszor felmerült benne az a kínzó gondolat, hogy mi van, ha Nikosz már elfelejtette, és a munka során megismert tökéletes nő oldalán boldogan éli életét. De mindig hamar elhessegette magától ezeket a rémisztő képeket. Még ha így is volt, nem akart ebbe belegondolni.

Nikosz hiányát egyáltalán nem könnyítette meg édesanyja folyamatos faggatózása. Anyukája nem értette, hogy miért nem mutatja már be nekik a férfit. Ha pedig valóban elment, akkor meg jött az a lemez, hogy miért engedte elmenni, és ha ennyire szereti, miért nem hódítja vissza. Ha az olyan könnyű lenne!

Lassan besötétedett, ezért Lili felkapcsolta az állólámpát, majd nagy levegőt véve a vonalas készülékhez ment, hogy visszahívja az édesanyját.