Copyright © Katie Françoise

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Komor Kata

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-49-9

A kisbusz hátsó része vészesen közelít a kocsink felé, neki is ütközik az autó oldalának, ami hangos nyikorgással megperdül, majd ismét a korlátnak csapódva fölborul, és hatalmas bukfenceket vet. Becsukott szemmel visítozva kapaszkodom az ajtóba. Hatalmas ütést érzek ismét, majd a kocsi a feje tetején megáll. A motor leáll, de a kerekek még forognak. Még a szirénákat hallani vélem, de mire oda érnének, elájulok.

1

Boldog családban nőttem fel. Anyám vidám asszony volt, és hatalmas szeretetben nevelt engem és a bátyámat, Cordellt. Nem telt el úgy nap, hogy ne játszott volna velünk. Volt, hogy el kellett utaznia, de akkor is csak egy-két napra ment el, és mindig hozott nekünk ajándékokat. Apám rengeteget dolgozott, ezért nem sok ideje volt a családjára. Cserébe mindent megvásárolt nekünk, amire csak szemet vetettünk, mert ezzel akarta kompenzálni azt, hogy nem tudott elég időt velünk tölteni. Ha valami miatt el kellett utaznia és anyánk sem volt otthon, Billy, apám jobbkeze vigyázott ránk. Billy mindig öltönyt viselt, mint a testőrök, és mindig kifogástalan volt a megjelenése. Barna szemei és erős fizikuma biztos sok női szívet megdobogtatott. Mióta az eszemet tudom, Billy a családot szolgálta, mintha valami személyi asszisztens-féle lett volna. Mindig kedvesen szólt hozzánk, bár a tekintetében volt valami, ami távolságtartásra késztetett.

Kilencévesen az iskolában megismertem Nathalit. Ő lett a legjobb barátnőm, sok időt töltöttünk együtt. Volt, hogy nálunk aludt, ilyenkor titokban hajnalig is fenn maradtunk, filmet néztünk és beszélgettünk. Évekkel később már úgy jött hozzánk, mintha csak hazajönne. Az egyik ilyen alkalommal történt, mikor nálunk aludt, hogy meghallottam, ahogy apám le-fel szaladgál az emelet és a konyha között.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Nathi.

– Nem tudom – húztam fel a vállam.

Kikukucskáltunk az ajtón, de csak azt láttuk, hogy egy vizestállal siet be anyámhoz.

– Szerinted mit csinál Jared? – suttogta halkan.

– Nem tudom – ismételtem, miközben tovább néztem apámat, ahogy eltűnik anyám szobájában.

Másnap korán ébredtem. Mivel Nathi még aludt, kimentem a szobából. Odasiettem anyu ajtajához, de mielőtt benyitottam volna, meghallottam dr. Frank, az orvosunk hangját. Nem értettem, miért van nálunk ilyen korán, és mit keres anyám szobájában. Résnyire kinyitottam az ajtót és benéztem. Az orvos épp anyámat vizsgálta, aki hófehérre sápadt arccal feküdt az ágyán. Apám fel-alá járkált a szobában, és összeráncolt homlokkal nézelődött.

– Sajnálom, Jared! – lépett oda az orvos hozzá. – Nem tudok rajta segíteni.

Apám, aki mindig erősnek és magabiztosnak tűnt, aki tekintélyt parancsoló nézésével szinte térdre kényszerített mindenkit, megtörten hallgatta az orvos szavait.

– De még olyan fiatal! – törölte meg apám a szemeit.

– Igen, az, de már hosszú ideje harcol a rákkal. – Apám vállára tett kezével próbált vigaszt nyújtani.

Fel sem fogtam, amit a doktor mondott. Mi az, hogy „hosszú ideje harcol a rákkal”? Hiszen soha semmi jelét nem lehetett látni rajta, hogy beteg lenne. Visszasiettem a szobámba, és felébresztettem Nathalit.

– Nathi! Kellj fel! – ráztam őt.

– Mi van? – kérdezte meglepetten és álmosan.

– Anya beteg – szorítottam meg a kezét.

– Miből gondolod?

– Hallottam, ahogy az orvos apámmal beszél.

– De mit hallottál pontosan?

– Azt mondta, hogy régóta küzd a rákkal.

– Rákkal? – felült az ágyon. – Ó, annyira sajnálom! – ölelt magához.

– Miért nem mondta el nekem? – kezdtek potyogni a könnyeim, ahogy felfogtam, hamarosan elveszítem az édesanyámat.

– Jess. Meg kell értened! Ő az anyád! Egy anya sem fogja elmondani a gyerekének, ha beteg! – próbált vigasztalni.

– Cordellnek is el kell mondanom – pattantam fel az ágyról.

– Várj még! – kapott utánam, de feleslegesen.

Átsiettem Cordell szobájába, de nem találtam ott.

– Jellemző. Soha nincs itthon – mérgelődtem hangosan.

Szomorúan visszakullogtam a szobámba. Nathi már felöltözött és várt rám.

– Elmondtad neki? – kérdezte egyből, ahogy beléptem az ajtón.

– Nem. Nincs itthon – belehuppantam a fotelba.

– Majd ha megjön, elmondod neki! Csak nyugodj meg! Inkább próbálj meg beszélni a szüleiddel.

– Mit mondhatnék nekik? – néztem rá könnyes szemmel. – Hogy kihallgattam őket, hogy tudom az igazat? – kérdeztem.

– Igen, mondd el, hogy tudod az igazat – tárta szét a kezét. – Akkor legalább választ kaphatsz a kérdéseidre.

Elgondolkodtam azon, amit mondott, és gyorsan én is felöltöztem. A pizsamámat az ágyra dobva hagytam és elköszöntem Nathitól.

– Ne haragudj, majd beszélünk, de most ki kell derítenem, hogy mi folyik itt – lépkedtem az ajtó felé.

– Persze, megértem, legyél türelmes és belátó! Amúgy is mennem kell, anyámék megint elutaznak és találkozom George-dzsal is.

– Hogyhogy megint? – kérdeztem.

– Nem tudom, nemrég jöttek, de megint mennek. Már nem is érdekel – felelte szomorúan.

– És ki az a George? – néztem rá.

– Az egyik unokatesóm – mondta, miközben kilépett az ajtón.

– Akkor majd beszéljünk.

– Rendicsek, puszi.

Visszasiettem az emeletre, és azonnal anyám szobájába mentem. A hatalmas ágyában olyan törékenynek tűnt. Most, hogy nem volt kifestve, már észre lehetett venni rajta a betegségét. Közelebb léptem az ágyához, de nem akartam felébreszteni, mert aludt. Ahogy néztem őt, apám jelent meg a hátam mögött.

– Mit csinálsz itt, Hercegnőm? – puszilt meg.

– Igaz? – néztem rá könnyes szemmel.

– Igen. – Látta rajtam, hogy nincs értelme tagadnia.

– De miért nem mondtátok el?

– Mert nem akartuk, hogy aggódjatok – ölelt magához.

– Hogy ne aggódjunk? Szerinted most jobb? – léptem hátrébb.

– Kicsim!

– És milyen rák? – folytattam.

– Mellrák – felelte és az ágy mellé lépett.

Anyám lassan ébredezni kezdett, és gyengén, erőtlenül rám nézett.

– Jessica – szólalt meg alig hallhatóan. – Ne haragudj apádra, én kértem, hogy ne mondja el nektek!

– De jogunk lett volna tudni!

– Igen – sütötte le a szemét.

– És, mióta tudjátok?

– Már évek óta harcolok, de már nem bírom tovább – felelte.

– Évek óta? – döbbentem meg. – Ezért kellett időnként elutaznod egy-két napra? Kezelésekre jártál? – kérdeztem dühösen.

– Igen.

– De ha elmondod, akkor ott lehettem volna! – vágtam a fejéhez. – Veled lehettem volna!

– Hidd el, jobb volt ez így!

– És mégis kinek?

– Ha tudtátok volna, más lett volna a gyerekkorotok. Így nem arra fogtok emlékezni, hogy beteg voltam, hanem csak a szépre.

– Ne beszélj ilyeneket!

– De ha ez az igazság.

– Akkor se! – kiáltottam rá és kirohantam a szobából.

Lefelé tartottam a konyhába, amikor Cordell hazaért.

– Szia, hugi!

– Cordell! – öleltem át a derekát.

– Mi a baj? Te sírsz? – viszonozta az ölelésem.

– Anya... – szipogtam. – Anya haldoklik.

– Mi? Mit beszélsz? – tolt el magától, hogy a szemembe nézhessen.

– Mellrákja van, állítólag évek óta, és már nem tudnak mit tenni.

– Ezt nem hiszem el! – kiabálta és felrohant a lépcsőn.

Az egész napomat megpecsételte a tudat, hogy anyám beteg. Jóformán ki sem jöttem a szobámból, és csak sírni volt erőm. Az elkövetkező nappalokat azok az éjszakák követték, mikor órákig álmatlanul forgolódtam az ágyban, majd mikor nagy nehezen elaludtam, rémálmok gyötörtek. Rettegtem attól, hogy elérkezik a nap, amikor anyám már nem lesz velünk.

2

Nathi az utóbbi időben nem nagyon jött át hozzám, de mindig felhívott telefonon. Nem tudtam, hogy ez most azért van, mert nem akar zavarni, vagy megbántottam őt valamivel. Az egyik este megkértem, ugorjon át beszélgetni. Nagy nehezen beadta a derekát, de szinte még meg sem érkezett, már jelezte is, hogy nem tud sokáig maradni. A nappaliban maradtunk, hogy beszélgessünk egy kicsit, de látni lehetett rajta, hogy valahol egészen máshol járnak a gondolatai. Ingerült volt és feszült.

– Minden rendben, Nathi? – kérdeztem, de ő csak a kezeit tördelte.

– Már miért ne lenne? – felelte végül.

Ide-oda kapkodta a fejét, aztán egyszer csak felpattant, és az ajtó felé vette az irányt.

– Már mész is? – néztem rá.

– Igen, mondtam, hogy nem tudok sokáig maradni!

– Oké, de még csak most jöttél! Nem vagy itt fél órája sem! – mutattam az órára.

– Jó, de mennem kell. El kell intéznem valamit!

– Akkor hadd menjek veled! – kértem és elindultam utána.

– Nem kell! George-dzsal találkozom, aztán megyek haza én is! Neked amúgy is anyukád mellett a helyed! – mosolygott idegesen.

– Kösz, hogy így elmész! – fintorogtam.

– Majd beszélünk még, de most tényleg mennem kell! – Becsukta maga mögött az ajtót és elment.

Furcsa volt a viselkedése, nem ezt szoktam meg tőle. Olyan volt, mintha nem is önmaga lett volna, mintha valamit titkolna. A nappaliban álltam és Nathalin gondolkodtam, amikor apám megjelent.

– Minden rendben, kicsim? – kérdezte.

– Igen, apa! – feleltem, és felsiettem a szobámba.

Mivel nem hagyott nyugodni Nathi viselkedése, felhívtam őt otthon. Az anyukája vette fel a telefont.

– Soto család, kivel beszélek?

– Jó estét, Lilian, Jess vagyok. Nathit keresem.

– Szia, Jessica! Nathi nincs itthon. Úgy volt, hogy hozzád megy! – felelte Nathi anyja.

– Igen, úgy volt, itt is volt, de már elment.

– Nem tudom, merre jár, még nem ért haza.

– Nem is baj. Igazából veled akartam beszélni! – szóltam.

– Miben segíthetek? – érdeklődött.

– Nem is tudom. Csak Nathali olyan furcsán viselkedett, és meg akartam kérdezni, hogy minden rendben van-e.

– Hogy érted azt, hogy furcsán?

– Olyan idegesnek tűnt, meg türelmetlennek.

– Igen, az utóbbi időben ez jellemző rá – sóhajtotta Nathi anyukája.

– És nem tudjátok, mi lehet az oka? Nekem nem hajlandó elárulni semmit.

– Nekem sem mond semmit. Akkor kezdődött minden, mikor szóltunk neki, hogy elutazunk.

– Megint elmentek? – lepődtem meg, hiszen így is alig vannak otthon. Ugyan Nathi nem beszél sokat a szüleiről, de azt tudom, hogy állandóan utaznak.

– Igen, holnap indulunk, de hamar vissza is jövünk! Csak két hét az egész! – felelte.

– Akkor jó utat nektek!

– Köszönjük, Jess!

– Jó éjszakát – s azzal letettem a telefont.

„Csak két hétre”, gondolkodtam el Lilian mondatán. Gyakran voltak távol, és Nathali emiatt sokat volt egyedül. Sajnáltam őt ezért.

Másnap ismét rácsörögtem, de nem vette fel a telefont. Elhatároztam, hogy átmegyek, ezért megkértem Billyt, hogy vigyen el hozzá. Apámnak most nem volt rá szüksége, ezért el is indultunk. Odaérve hiába kopogtam, semmi válasz nem jött. Az ajtó nem volt bezárva, így benyitottam és bementem. A szobájában találtam rá, még aludt. Közelebb mentem, hogy felébresszem, de akkor észrevettem az ágya mellett kiborított zacskó gyógyszert. Különböző színűek és méretűek voltak. Lehajoltam, hogy megnézzek egyet közelebbről, és azonnal rájöttem, hogy ezek a pirulák drogok. Nathi ébredezni kezdett, és mikor meglátta, hogy ott állok az ágya felett a kezembe a zacskóval, nagyon ideges lett.

– Mit csinálsz te itt? – pattant fel az ágyból.

– Hozzád jöttem – néztem rá szomorúan. – Ez mi, Nathi? – dobtam az ágyra a zacskót.

– Semmi közöd hozzá! – idegességében gyorsan berakta az éjjeliszekrény fiókjába és elkezdett öltözködni.

– De Nathi! Ezek...

– Már mondtam, semmi közöd hozzá! – vágott a szavamba mérgesen.

– Miért van rá szükséged? – kérdezgettem.

– Csak. Mert kell. De nem fogok neked magyarázkodni! Hagyj engem békén! – s azzal kiment a szobájából, én pedig követtem. Meg sem álltunk a nappaliig. – Amúgy is, mit keresel te itt? – fordult vissza felém.

– Nem tudtalak elérni, és aggódtam érted, mert tegnap nagyon idegesnek tűntél – feleltem.

– Nem kell, hogy értem aggódj! Jól vagyok! – vágta a fejemhez.

– Azt látom – bólogattam.

– Van még valami? – kérdezte ingerülten, miközben az ajtóra mutatott.

– Nem, nincs. Csak nem értem, mi történt veled – válaszoltam.

– Nem történt velem semmi! És ha nem haragszol, most egyedül szeretnék maradni! – Az ajtó felé vette az irányt, és kinyitotta azt.

– Nathi, ha beszélni akarsz róla, akkor én…

– Nem akarok semmiről beszélni! Már mondtam! – vágott a szavamba.

– Akkor, szia – mondtam szomorúan, és az autóhoz indultam.

Billy azonnal elindult, meg sem kérdezte, hova akarok menni. Biztosan észrevette rajtam, hogy magam alatt vagyok. Nem értettem, hogy mi történik Nathival, miközben anyám állapota is egyre romlott. Mikor hazaértünk, rögtön a szobámba mentem, hogy rendezzem a gondolataimat. Tudtam, valami nagy baj lehet Nathival, és azzal is tisztában voltam, hogy ha nem állítom meg időben, akkor a drogok teljesen megváltoztatják őt. Átmentem anyámhoz, hogy megnézzem, hogy van, és tanácsot kérjek tőle, hogy mit is tehetnék most. Ahogy odaléptem az ágyához, lassan kinyitotta a szemét és rám nézett. Erőtlenül emelte fel a kezét, ezért odaültem mellé.

– Kicsikém.

– Anya. Mondd, hogy vagy? – kérdeztem.

– Jól vagyok, csak fáradtan.

– Cordell itthon van már? – simogattam meg a kézfejét.

– Igen, az előbb ment ki tőlem – felelte. – Minden rendben? – méregetett a szemeivel.

– Igen, anya, csak Nathival történt valami, amit nem értek.

– És mi az? – érdeklődött tovább.

– Szerintem gyógyszereket szed, és nem tudom, mit kellene tennem.

– Tudod, kicsim, a legtöbb, amit tehetsz, hogy mellette vagy, és ha nagy a gond, akkor segítesz neki – tanácsolta.

– Tudom, anya, de mégis meddig lehet ezt így csinálni? Mi van, ha nem hagyja, hogy segítsek neki, vagy ha nem leszek ott, amikor szüksége lesz rám? – kérdeztem aggódva.

– Akkor el kell engedned. Az ő élete. Ha nem hagyja, hogy segíts, akkor nem tudsz mit tenni!

– Igazad van – hajtottam le a fejem. – Ne is foglalkozzunk ezzel. Inkább mondd, hozhatok neked valami?

– Nem kell semmi, csak aludni szeretnék – pislogott nagyokat.

– Rendben van, akkor később visszajövök hozzád.

– Várni foglak – felelte és már aludt is.

Gyorsan kifáradt mostanában, ezért nagyon sokat aludt. Magára hagytam és megkerestem Cordellt. A szobájában volt, de nem akart beszélgetni. Tudtam, neki is ugyanolyan rossz és nehéz feldolgozni anya betegségét, mint nekem. Visszamentem a szobámba, de csak az ablakon bámultam kifelé, majd az ágyra dőlve elaludtam.

Nagy nyüzsgésre riadtam fel az álmomból, és mikor kinéztem az ablakon, akkor vettem csak észre, hogy egy mentő áll a ház előtt. Kirohantam a szobámból, egyenesen anyám szobája felé vettem az irányt. Cordell már ott volt. Apám bent volt az orvossal, és a mentősök is sietve léptek be a szobába. Már vagy fél órája szobrozhattunk az ajtó előtt, de egyikünk sem szólt egy szót sem. Cordell hófehérre vált arccal állt az ajtófélfának támaszkodva.

– Kérsz valamit inni? – kérdeztem tőle, de nem felelt, csak megrázta a fejét.

– Azért lemegyek egy pohár vízért, mindjárt jövök – indultam el.

Mire visszaértem az emeletre, apám már a folyosón állt, Cordellt ölelte. Ahogy megláttam őket, tudtam, anyám meghalt. Az üvegpohár kicsúszott a kezemből, hangos csörömpöléssel tört szét a járólapon. Apa odasietett hozzám és magához ölelt.

– Elment, Hercegnőm, elment – suttogta.

Nem tudtam megszólalni, továbbra is csak néztem magam elé. Ahogy találkozott a tekintetem Cordellével, egyből elindultunk egymás felé. Összeölelkezve sírtunk mind a ketten. A mentősök elmentek, az orvos megvárta a halottas kocsit. Miután anyámat elszállították, mindenki a szobájába ment és bezárkózott.

Másnap apám szólt, hogy be kell mennie a halottas házba elintézni, amit ilyenkor szükséges. Anyámmal már rég megbeszélték, hogy hamvasztást kérnek mind a ketten. Nem akartam ebbe beleegyezni, de nem tehettem ellene semmit. A bátyám csak bólintott, hogy neki jó így. Miután apám elindult, és ketten maradtunk Cordell-lel, odamentem hozzá, hogy beszélgessünk egy kicsit.

– Bátyuskám! Most mi lesz velünk? – kérdeztem tőle könnyes szemmel.

– Minden rendben lesz, Jess! – ígérte. – Én mindig itt leszek neked!

– De anya már elment – szipogtam.

– Igen, de gondolj arra, hogy neki jobb így! Ott, ahol most van, már nincsenek fájdalmai, és boldog – felelte.

– Igen, de minket itthagyott.

– Tudom, hidd el, tudom.

– Nem is értem, hogy miért titkolták el előlünk! – lettem dühös hirtelen.

– A mi érdekünkben nem szóltak!

– Ezt nem fogadom el! Jogunk lett volna tudni! Apa elmondhatta volna!

– Ők ezt így látták jobbnak. Bele kell törődnünk! Ezen már úgysem lehet változtatni – próbált megnyugtatni.

– Ezt soha nem bocsátom meg az apánknak! Ha tudtam volna, akkor még több időt töltöttem volna anyával! – zokogtam tovább.

– De akkor semmit nem csináltál volna természetesen, és anya is csak a sajnálkozó, fájdalmas tekintetedet látta volna, mikor rá nézel.

– Ez nem igaz! – pattantam fel.

– Húgocskám! Fogadd el és nyugodj meg, kérlek, már nem tehetünk semmit! – ölelt meg ismét.

– De annyira fáj!

– Tudom, nekem is!

3

Apám elrendezett mindent a temetésre, anyám halála bekerült a gyászrovatban is. A szertartást a házunk udvarán tartottuk, ahol nagyon sokan megjelentek. Az urna egy asztalon állt, a fényképe mellett. Virágok vették körül őt is és az asztalt is. A székek sorokba rendezve, oda ülhettek a megjelentek. Az asztalok oldalt voltak felsorakoztatva, roskadásig rakva különböző ételekkel, a szertartás utáni torhoz. Megérkezett a pap is és elkezdte a misét. Mi az első sorban ültünk, ezért nem is tudtam igazán, hogy kik jöttek el végső búcsút venni. Ahogy a pap befejezte a beszédét, a jelenlévők lassan a svédasztalok felé vették az irányt. Miközben ettek, jókat beszélgettek, mindenkinek volt valami története anyuval kapcsolatban. Nekem nem volt kedvem beszélgetni senkivel, ezért bementem a nappaliba. Egyedül üldögéltem a kanapén, mikor csöngettek. Nathi volt az.

– Szia, Jess – köszöntött.

– Nathi. Köszönöm, hogy eljöttél – bólintottam. – Gyere, ülj le – mutattam magam mellé.

– Sajnálom, ami történt!

– Köszönöm.

– Hogy vagy? Hogy vannak a többiek? Bátyád? Jared? – érdeklődött.

– Jól vagyunk, csak most nagyon nehéz – feleltem.

– Elhiszem!

– Képtelen vagyok megbocsátani, hogy annyi éven át eltitkolták előlünk anya betegségét.

– Én azért valahol meg tudom érteni.

– Nehogy azzal gyere, hogy a mi érdekünk történt, meg hogy jobb volt így, mert ezt már hallottam! – figyelmeztettem.

Nathali meg sem mert szólalni, csak hallgatott. Észrevettem, hogy idegesen tördeli a kezét, de továbbra is hallgatásba burkolózott.

– Veled minden rendben? – törtem meg végül én a csendet.

– Persze – felelte nem túl magabiztosan.

– Akkor mi az, ami idegesít?

– Semmi! – jelentette ki, és elkezdett fel-alá járkálni.

– Nathi! Tudod, hogy nekem elmondhatod, bármi is a baj! – szóltam.

– Igen, tudom – bólintott.

– Akkor?

– Az az igazság, hogy pénzre lenne szükségem – mondta zavartan.

– Pénzre? – Meglepett a kérése, mert nem szokott kölcsönkérni.

– Igen, mert vennem kellene egy-két dolgot, és hát mivel a szüleim elutaztak, így nincs kihez fordulnom – magyarázkodott.

– Nathi. De hát saját bankszámlád van! – jeleztem neki, hogy elvileg kell hogy legyen pénze.

– Igen, de nem férek hozzá – felelte, amit kicsit furcsálltam.

– És mennyi kellene?

– Hát olyan ezer dollár – nyögte ki.

– Ezer dollár? Mit akarsz te venni? – döbbentem meg az összeg hallatán.

– Csak rucikat meg ilyesmiket.

– Rendben, adok, de együtt is elmehetnénk, ha gondolod! Jót tenne kiszakadni itthonról – mutattam az udvar felé.

– Ja, de én most megyek, de elmehetünk legközelebb együtt is!

– Most mész? Most azonnal? – néztem rá csodálkozva, hiszen csak nemrég érkezett.

Az idegessége, hogy pénzt kért, valamint hogy nem akarja, hogy vele menjek, egyre gyanúsabbá vált. Azt is nehezen tudtam elképzelni, hogy ennyi pénzt tényleg ruhára akarjon költeni. Ráadásul pár gönc miatt nem lenne ennyire feszült. De meggyőztem magam, hogy ha majd készen áll rá, hogy megossza velem a titkát, úgyis megteszi. Most hiába is faggatnám.

– Igen-igen, úgyhogy ha ideadod a pénzt, már megyek is – sürgetett.

– Akkor mindjárt hozom.

Besiettem apám dolgozószobájába, és a széfből kivettem a pénzt. Ahogy odaadtam Nathinak, azonnal el is sietett. Amint beszállt a kocsijába, megkértem Billyt, hogy észrevétlenül kövesse őt. Ezután visszamentem a vendégekhez, megkerestem apámat, és szóltam neki, hogy Nathinak adtam kölcsön, illetve hogy Billynek el kellett mennie. Apám annyira el volt foglalva a tor körüli teendőkkel, és talán a saját gyászával, hogy szinte meg sem hallotta, amit mondtam. Úgy döntöttem, megkeresem Cordellt. A szobájában volt és épp a bőröndjét pakolta.

– Te hová mész? – lepődtem meg, mikor megláttam.

– Elutazom, Jess – felelte, de nem nézett rám.

– Mi az, hogy elutazol? Nem mehetsz el csak így!

– El kell mennem!

– De hova mész? – kérdeztem.

– Austinba repülök.

– Austinba? De minek?

– Jess, ne faggass. Oda kell mennem, és kész.

– És mikor jössz vissza?

– Még nem tudom, de nem maradok sokáig.

– Marha jó, hogy te is magamra hagysz! – vágtam a fejéhez.

– Nem hagylak magadra, de meg kell hogy értsd, hogy most el kell mennem.

– Értem én, csak nem akarom, hogy elmenj!

– Sietek haza! – ígérte.

– Rendben – sóhajtottam egy nagyot.

Hagytam, hogy pakoljon tovább, ezért átmentem a saját szobámba. Már majdnem elaludtam, mikor valaki kopogtatott az ajtómon.

– Ki az? – kiabáltam ki.

– Én vagyok az, kisasszony – szólt Billy.

– Gyere csak be! – Megvártam, míg belép, és csak utána folytattam. – Mit tudtál meg?

– Követtem Nathali kisasszonyt, ahogy kérte.

– És hova ment?

– Egy kétes hírű klubba – felelte Billy zavartan, ami furcsa volt.

– Ismered ezt a klubot? – kérdeztem.

– Nem, kisasszony.

– És vajon mit csinálhatott ott? – gondolkodtam hangosan.

– Egy férfival találkozott – adott választ.

– Egy férfival? Milyen férfival?

– Nem tudom, kisasszony, nem ismerem az illetőt, de az biztos, hogy valamit átadtak egymásnak.

– Rendben van – biccentettem jelezve, hogy nincs több kérdésem. – És Billy? – szóltam még utána. – Köszönöm! Kérlek, ez maradjon köztünk, nem mondhatod el senkinek! Még az apámnak sem!

– Érem, kisasszony, így lesz – csukta be maga mögött az ajtót.

Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy valamit átadtak egymásnak. Féltem, hogy megint drogot vett, erre kellett neki a pénz. Arra gondoltam, hogy beszélek apámmal, ezért lementem az udvarra. A vendégek javarészt már elpárologtak. Apám az üzlettársaival beszélgetett, ezért inkább nem zavartam meg. Visszamentem a szobámba és lefeküdtem.