Bajcsy-Zsilinszky Endre

Helyünk és sorsunk Európában

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-203-3

MOBI ISBN 978-963-453-213-2

TARTALOM

Bevezetés

I.
AZ ELTÉVEDT LOVAS

Hol vétettük el az utat?
Pillantás az önismeret kistükrébe

II.
EURÓPA ELLENÜNK ÉS ÖNMAGA ELLEN

A világtörténelem legnagyobb kontárai Trianonban
Intermezzó

III.
DUNAI KIBONTAKOZÁS FELÉ

Bécs vagy Buda?
Magunk kötelességei
Mit várunk Európától?
Utószó

Bevezetés

Mérhetetlen terjedelmű és mélységű emberi válság s egy minden eddiginél kegyetlenebb európai háború kellős közepén, már-már az új világháború küszöbén, írtam ezt a könyvet.[1] Nem irodalmi becsvágy sarkalt, hanem a fiúi aggodalom mindnyájunk édesanyja, Magyarország sorsáért.

Ezekben az időkben azonban csak kétféle magyar politikai könyvet lehet írni. Vagy olyant, amely siet jó korán elébe hódolni ennek vagy annak az - egyelőre csak elképzelt - győzőnek. Vagy olyat, amely a magyar lét örökkévalóságának szemszögéből igyekszik lemérni multat, jelent és próbál alászántani a jövőnek. Ez az írás az utóbbiak közé tartozik.

Keserű magyar önismeret és önbírálat kísérlete következik itt. De egyben: tanuságtétel a magyar "glóbusz" ezeréves valósága, öntudata és halhatatlanságának jogosultsága mellett...

Azt akarom itt éreztetni és megértetni mindenekfölött, hogy a magyar célokon egyszerűen nem lehet változtatni. Ezért minden magyar korszak és nemzedék annyit ér, amennyire hű marad az árpádi és szentistváni örökséghez. Tehát a szélesebb távlatú multat és a közeli multat egyaránt ezeknek az örök magyar céloknak mércéje alá kell állítanunk, leginkább pedig a magunk korszakát. Semmiféle új európai vagy világháború, semmiféle világnézeti mérkőzés, sem ilyen, sem olyan háborús győzelem, sem trianoni, sem más újabb békeszerződés, sem kívülmaradásunk a háborúból, sem belesodródásunk, sem győzelem, sem vereség, sem a magunk győzelme, sem a magunk veresége: egyetlen hajszállal sem másíthatja meg a magyarság, a magyar nemzet, a magyar állam évezredes európai hivatását, dunai "elsőszülöttségét", ősi pusztai ihletű szabad életrendjéhez és függetlenségéhez való bensőséges hűségét. Az európai és világesemények legfeljebb jobb vagy rosszabb kompromisszumokra szoríthatnak bennünket.

Volt idő, mikor a Dunavölgyének minden más népe beleélte magát, vagy beletörődött, - történelmének bizonyos hosszabb és lényeges korszakaiban - az idegen protektorátus gondolatába, helyzetébe, kényszerébe. Ausztria elképesztő módon tudta kiszolgálni, mint "örökös tartomány", a Habsburg-császárokat. Csehország a fehérhegyi csata előtt (1620) legtöbbször s utána végképen: legalázatosabb kiszolgálójává idomíttatta magát a bécsi uralomnak. Szerbia az első rigómezei csata után (1389) fogcsikorgatva szolgálta az ozmán birodalmat s résztvett Bulgária leigázásában is, a török oldalán. A román vajdaságok, Moldva és Havasalföld szolgálták a magyart, a törököt, újabban az oroszt, mindaddig, míg a berlini kongresszus önálló állammá nem nyilvánította őket. Bulgária is a középkorban sokszor és sokáig szolgálta Bizáncot, volt államtagja a szent koronának is, leigázott tartománya az ozmán birodalomnak és II. Sándor cár fölszabadító hadviselésének köszönheti föltámadását elsősorban. Csak a magyar nemzet nem feküdött le, legtragikusabb korszakaiban sem, a nyugati - német -, s a keleti - besenyő, mongol, bizánci, török, orosz - hódító igény és világhatalmi túlsúly előtt. Hanem megkereste a módját, hogy szükség esetén egyszerre mindkettő ellen is keményen védekezzék. Erdély vállalta a török Porta látszatfelelősségét - Béccsel szemben. A királyi Magyarország pedig harcolt a török ellen és másfél század alatt valósággal felőrölte az ozmán hatalom nyugatra törő erőit. Bocskai először Béccsel tart a török ellen, aztán fölkelést szít és hadat vezet Bécs ellen, mert onnan érzi a fenyegetőbb veszedelmet. A költő Zrinyi Miklós a török megszállók leghatalmasabb üldözője, de ugyanakkor új nemzeti királyságon álmodozik, hogy egyesíthesse a magyar erőket és egyben védekezhessék a nyugati veszedelemmel szemben is...

Mindig csak taktikát jelentett az igazi nagy magyarok számára, vagy éppen helyzetet - a nyugatiak Bécsre szorultak inkább, a keletiek Isztanbulra - kivel szövetkeznek, ki ellen. A lényeg mindig: a magyar hivatás, önállóság, függetlenség megmentése vagy visszaszerzése volt. Európa legnagyobb belső elváltozásai, megrázkódtatásai, korok és korok szellemének váltása, reneszánszból barokkba, barokkból rokokóba, rokokóból ampirba, ampirból bidermájerbe való átsiklása nyomtalanul mult el a magyar célok fölött. Szent István, Kálmán király, Hunyadi Mátyás, a jogász (és nem a politikus) Werbőczi, Bethlen Gábor, Zrinyi Miklós, II. Rákóczi Ferenc és Kossuth Lajos: a világtörténelemben páratlanul tiszta egyenes vonal. És Kossuthon túl Ugron Gáborig és Ady Endréig. E gyönyörű ezer éves szellemi egyöntetűség és diadalmas következetesség megtörése csak Ugron és Ady idejében következett el...

A kuruc-labanc vita és harc, negyvennyolc és hatvanhét ellentéte is csak ebben a magyar glóbuszt, hivatást és magyar önálló életet valló és védő magatartás elháríthatatlan törvényszerűségében kapja meg igazi értelmét. De a hatvanhetes kiegyezés után az osztrák-magyar dualizmus korszaka, sőt a világháború óta eltelt jó két évtized magyar története is.

Munkám három részre tagolódik. Az eltévedt lovas: ezt a címet adtam az elsőnek, Ady mélyen szimbólikus versébe ágyaztam történetpolitikai szemléletemet. Semmi sem fejezheti ki tisztábban és élesebb hangsúllyal azt, amit könyvem e harmadában elmondani akarok, mint ez a két szó. A magyar nemzet eltévedt hosszú európai története során, talán először igazán, a kettős monarchia félszázados életének úgy a fele táján. Letévedt az ősi útról. Inkább, mint Mohács után. Akkor még nemcsak emlékezetébe, hanem szemébe és idegeibe sütött volt Werbőczi nemzedékének az alig hogy lebukott mátyási nap fénye és melege. Zápolyai János nemzeti királysága, ha gyarló módon is, megalkuvásokkal és alázkodásokkal a török felé, mégis fönntartotta a magyar állam önállóságának gondolatát, akaratát, tudatát. De I. Ferdinándnak, a másik, a nyugati magyar királynak hívei közül is a jóhiszeműek és igaz hazafiak minden erejükkel képviselni, védeni, menteni igyekeztek a magyar nemzet és az ország függetlenségének, önálló államiságának nagy ügyét. Sőt mintha maga Ferdinánd is tétovázott volna egy darabig, ne vállalja-e a szent koronával annak eszméjét és küldetését is. Werbőczi hatalmas Hármas Könyve akkor már készen volt és a magyar jogalkotó szellem, akarat és tekintély szivárványát vonta a mohácsi csatatér fölé...

Legszentebb meggyőződésem szerint az osztrák-magyar dualizmus kora a századforduló körül gondtalanabbul és végzetesebben tévelyedett le gondolatban és gyakorlatban egyaránt a történelmi magyar küldetés és önállóság útjáról, mint a tragikus mohácsi nemzedék. A mohácsi nemzedék - rettentő szociális bűnei és mulasztásai mellett is - komolyabban fölmérte Mohács tragikumát, mint a kiegyezés második nemzedéke a 48-49-es szabadságharc nagyságát, dicsőségét és Világos jelentőségét.

Nem könnyű dolog, érzem, ezt a fölfogást vallani egy korban, mely - élén iránymutató és nevelő történetírói - valósággal lelkesedik a hatvanhétért. Holott erre a legigazhitübb hatvanhetesek sem igen vetemedtek, mikor még a kiegyezés nemcsak elv, konstrukció, hanem valóság is volt. A dualizmus korának fokozatos eltompulása a magyar külön birodalmiság kérdései, föladatai, a magyar állam függetlensége, külpolitikai és alkotmányjogi föltételei és szükségletei iránt: azóta valósággal megsokszorozódott. A tompultság süketséggé és vaksággá fokozódott a mai magyar közvélemény széles rétegeiben.

De ugyanakkor szemben találom magam három divatos véleménnyel.

Az egyik - nagy szellemi befolyású történetírók nyomán - a török hódoltságig viszi a mai magyar bajok okait. Ez a szemlélet egészben véve azt sugalmazza a magyar nemzeti lélekbe és lelkiismeretbe, akaratlanul is, hogy fájdalom, Szulejmán szultán bevágta a teljesen önálló magyar államiság és dunai magyar birodalmiság útját, bele kell törődnünk a nyugati szomszédság felé önállóságunk rovására súlyos engedményeket jelentő kompromisszumokba. Igy lehet aztán gátlástalanul dicsőiteni a dualizmust és korát s mentegetni - a magunk nemzedékét.

A másik a szociális egyoldalúság és együgyű ortodoxia nevében mai és tegnapi mulasztásainkért Werbőczit veszi elő s nem győz eleget méltatlankodni azon, hogy a gonosz kapitalista Werbőczi a XVI. század legelején, - nem olvasta Marx Kapital-ját.

A harmadik: a hazafias igazhitűség nevében minden felelősséget a trianoni nyomorúságért Károlyi Mihály és Kun Béla nyakába akaszt, hirtelen fordulóban a fal felé s egy új horkolási szonáta rázendítése előtt. Magam nem megyek Mohácsig a politikai felelősség keresése közben. Sem Werbőcziig a szociális igazságtevés hiányosságainak vizsgálatában. De az olcsó Károlyi-Kun Béla formulával sem sietek a könnyű fajsúlyú hazafiság segítségére.

Valaminő értelmes középarányost keresek a távoli multba vesző törökellenes politikai és Werbőczi-ellenes szociális óvatos túlzásokkal, valamint a nagyon is közeli okokban megrögződött, szólamokban élő "új nacionalizmussal" szemben. Lelkiismeretes érveléssel a múlt század 90-es éveitől számítom a következőkben - és igyekszem bizonyítani - lejtőre sodródásunkat.

A második rész Európa ellenünk és önmaga ellen címet viseli. A trianoni békeszerződés és a nyomában kelt nyugateurópai politika szörnyű eltévelyedéseit vázolom föl benne. Főleg nem magyar, hanem két ellentétes idegen világszemlélet, politikai kultúra, látás, érdek világánál: a cseh Benes Eduárd és a francia Bainville Jacques vallomásai nyomán. Ez a része könyvemnek kétharmadában szinte Benes és Bainville "vitája". Magam csak szerény rendezője vagyok ennek a vitának. Igy is mondhatnám: a magam magyarsága itt csupán a görög tragédia kórusszerepét játssza. Összefoglalja és megkiáltja a nagy elemi igazságokat, tanulságokat, a két főhős, Benes és Bainville szava, érvelése, cselekvése nyomán...

Valóban tragédia az a darab világtörténet, mely e húsz év alatt lejátszódott: Európa tragédiája. Bár mostanáig még csonka, a végkifejlés csak ezután következik. De annyi bizonyos már most, hogy e szomorújáték a végén sem változik vígjátékká.

S e tragédia kialakulásában szinte fölmérhetetlen része, szerepe, jelentősége van a Dunavölgye mai anarchiájának, mely egyenesen következett a páriskörnyéki békeszerződésekből. S ha az én fölfogásom eltér némileg a Bainvilleétől, főleg ott tér el, hogy szerintem Versaillesnál is sokkal inkább Trianon s vele százmillió ember együtt és egymás mellett való élésének szörnyű igazságtalanságai, belső egyenetlensége, rendezetlensége: lazította föl Európa talaját az új világomlás elé. Egy értelmesen és természetesen, az igazi erők szerves és nem mechanikus számbavételével újjárendezett Dunavölgye Lengyelországot nem szolgáltatta volna ki papírosszerződések - például a lengyel-román szövetség - bizonytalanságainak és az orosz-német szomszédság irtózatos nyomásának. A Dunavölgye természetellenes elrendezése leghatalmasabb s valójában egyetlen igazi szövetségesétől fosztotta meg ezt az óriási területet s vele más, érdekben idekapcsolódó nemzeteket, országokat: az önsegélytől!

A harmadik részben valaminő józan, ésszerű, szerves és éppen ezért tartós kibontakozás elvi, eszmei alapját igyekszem tisztázni és fölvázolni. Konkrét - államjogi, nemzetközi jogi - tervek "hadijátékába" nem bonyolódom. Ki is merne jó lelkiismerettel ilyesmire vállalkozni a mai időkben? De egyetlen dologban nem hagyok kétséget: lehetetlennek tartok minden dunavölgyi kibontakozási tervet, ha annak gerince nem a magyar-délszláv együttműködés.

Nem titkolom őszinte rokonszenvemet a délszláv népek - szerbek, horvátok, szlovének - iránt. Egyéni viszonzása ez csupán annak az alig rejtegethető kollektív rokonszenvnek, melyet a délszlávok minden törzse, talán leginkább a szerbek, a magyar szellem megnyilatkozásai, elsősorban népi zenénk iránt minden más idegen népnél elemibb erejű természetességgel tanusítanak. Elképzelhető-e, hogy sorsszerü ellenségünk lehessen egy nép, amely ennyire szívébe fogadja a magyar egyéniség legösztönösebb szellemi megnyilatkozását, népdalunkat?...

Sokat tünődtem, füstölögtem magamban a délszláv-magyar kérdésen. Nem mai "konjunktura" ez az én délszláv tájékozódásom. 1930-ban megjelent Nemzeti Radikalizmus című politikai programkönyvemben már a magyar külpolitika egyik legfőbb feladataként hangoztattam a magyar-szerb-horvát kiegyezés és együttműködés megvalósítását. Egyben a természetes közvetítést az Adria két partja között az akkor igen erős olasz-jugoszláv feszültség idején, írván: "A magyar külpolitika két vezérelvének: a dunai népek érdekegyezésének és kiépülő szolidaritásának, valamint a magyar és olasz nemzet további barátságának, ennek a két ma még ellentétesnek látszó érdeknek összehangolása különösképen magyar államférfiúi föladat."

Azóta is szüntelenül érdekel, foglalkoztat, izgat a délszláv-magyar kérdés.

Volt idő, mikor látván szerb szomszédaink nagyhatalmi ábrándjait, igényeit, nyilvánvaló nagyzolásait, Csonkamagyarországgal és az elszakított magyar kisebbséggel szemben tanusított rideg, sőt ellenséges maguktartását, ugyanakkor érthetetlen alkalmazkodásukat a prágai kisantant-vezénylethez, azt gondoltam: olyan nép ez, amelyet a maga természetes medrébe visszaszorítani csak erőszakkal lehet. Ki kell hát lesni a jó alkalmat és meg kell őket verni mindenáron, a magyar-délszláv kérdést csak ez döntheti el. Utóbb rájöttem - nagyon számottevő délszláv vélemények is ebbe az irányba tereltek -, hogy egy magyar-délszláv mérkőzés hasonlítana az Hugo Victor Századok legendájában Roland és Olivér eldönthetetlen bajvívásához.

Ahogyan Hugo Victor versében végül is megbékéltek az egymást legyőzni nem tudó hősök, ekként kellene - idejében - megtalálniok egymást magyaroknak és délszlávoknak. Magyarország belátható időben nem lehet többé nagyhatalom önmagában. Jugoszlávia még kevésbé. Bainville világosan látja Jugoszlávia nehezebb helyzetét Magyarországénál. Mindkét oldalon elemi erejű szükség tehát a kölcsönös kiegyensúlyozás, megértés, összefogás. Magyarok és délszlávok együtt a maguk hatalmas és szinte hasonlíthatatlan katonai értékük révén eldönthetik egész Délkeleteurópa sorsát. Semmi kétség nem lehet afelől, hogy magyarok és délszlávok együtt szilárd és diadalmas dunai nagyhatalom, politikailag és katonailag egyaránt. Olyan erejű, amilyen az osztrák-magyar monarchia sohasem volt.

Talán még mindig nem késő kölcsönösen levonnunk a tévedések következéseit...

Az itt következő történetpolitikai tanulmány tele van a nemzeti önismeret lázas keresésével. Indulataim is benne forrnak. Nem keresem, de nem is kerülöm a sötét színeket a közelmult és a jelen bírálata közben. Annál inkább a legutóbbi években divatossá vált fanyar pesszimizmust - a magyar jövő tekintetében.

Szuverén nép a magyar, a szó legfönségesebb értelmében. Nem született segédnépi szerepre, mások kiszolgálására. A magyarra ráillik Rostand Cyranojának vallomása:

...csúszó inda szerepet
Nem vállalok halálomig... Lehet:
Tölgy nem vagyok, nincs bükktermészetem,
De  e g y e d ü l  növök, ha már magasba nem!

I.
AZ ELTÉVEDT LOVAS

.............. .........................
Hajdani, eltévedt utas
Vág neki új hinárú útnak,
De nincsen fény, nincs lámpa-láng
És hírük sincsen a faluknak.

Alusznak némán a faluk,
Multat álmodván dideregve,
S a köd-bozótból kirohan
Ordas, bölény s nagymérgű medve.

Vak ügetését hallani
Hajdani, eltévedt lovasnak,
Volt erdők és ó-nádasok
Láncolt lelkei riadoznak.

                  (Ady: Az eltévedt lovas)

Hol vétettük el az utat?

A magyar negyvennyolc - ezer év távlatában

Annak, aki - magyar vagy idegen - csak kissé is belemélyed nemzetünk több mint ezeréves európai történetébe, mindjárt az eleje táján valami rejtelmes, erős, szinte kozmikus fény süt a szemébe: Szent István.

Árpád, a honfoglaló, bizonnyal nagyszerű hadvezér és finom elméjű diplomata volt. Szövetsége Bizánccal a keleten útjában álló bolgár hatalom ellen, másik szövetsége Arnulf német királlyal, a későbbi császárral, az új ország északnyugatán befészkelődött morva hatalom ellen, a honfoglalás katonai céltudatossága és bravurja s a nemzetiségek letelepítésének nagyvonalúsága: bizonyítják e képességeit.

Utána Bulcsú "hadnagy" - a nyugati világ rettegett, legendás Bulgio-ja - ragyogó lovas hadmenetek szervezője és vezére, a "motorizált" hadviselés első technikusa és művésze Európában, egyben lángeszű diplomata is: tartja tovább az árpádi színvonalat.

A valóban attilai méretű egyéniség és attilai stílusú államférfiú azonban nem Árpád, nem is Bulcsú vezér, hanem Szent István. Az utolsó vérbelien is színtiszta magyar Árpádfi, a magyar nemzet legnagyobbszabású politikai lángelméje ezer év alatt. Igaz, Géza fia István nem sokkal gyarapította birodalmának területét, mindössze a Lajtától tágította ki újból a magyar határt a Bécsi Erdőig. De nem is világhódító terv, akarat és lendület állítja őt Attila mellé, hanem a szellemi színvonal, az értelem különös fénye és ragyogása, az egyéniség országhatárokat és korokat túllépő varázsa, valamint az államszervező, hadvezető és diplomáciai tehetség sokoldalúsága és összhangja benne.

Szent István alakjának és művének áttekintése közben az ember nem tudja, min ámuldozzék inkább. Azon-e, hogy rengeteg, nehéz, de mindvégig diadalmas háborui közepette mégis ő volt ezer év alatt a legnagyobb építkező, nagyobb Mátyás királynál is? Vagy azon a zsenialitáson, ahogyan ez az alig megkeresztelkedett keleti kán tüstént a Cluny-i kolostor tisztult reformkereszténységének áramába kapcsolta a maga népének frissen épített egyházi életét? Vagy azon, hogy a maga lelkes és odaadó, elmélyült nyugati kereszténységét mégis az első perctől kezdve külön tudta választani birodalmának külpolitikai, diplomáciai és honvédelmi feladataitól? Vagy azon a lángeszű kezdeményezésen, hogy a tengeri kalózkodás izgalmaitól és bizonytalanságaitól irtózó szentföldi zarándokok számára szabad és biztonságos szárazföldi utat tárt Magyarországon keresztül és megnyitotta a maga vadonatúj keresztény országát ekként az "idegenforgalomnak"? Vagy hogy valóságos "collegium hungaricumokat" épített Rómában, Ravennában, Bizáncban, Jeruzsálemben: templomokat, rendházakat a magyar követek, zarándokok, tanulni vágyó fiatalok számára? Vagy hogy a mindössze százéves, rendkívüli vérveszteségek miatt belsőleg legyengült s a nagy keresztény átalakulás - mondhatnánk forradalom - megrázkódtatása révén is bizonytalanná vált sorsú s amellett a háromnegyed évszázados nyugati portyázás és fosztogatás miatt európaszerte gyűlöletessé vált s egyébként is nagy világerők diplomáciai harapófogójába került nemzetét és országát olyan hallatlan erővel és eredménnyel tudta védelmezni, miközben elég baja akadt a maga belső pogány ellenzékével is? Vagy azon a valóságos csodatételén, hogy annyira gyűlölt nemzetét a maga személyének és politikájának, tetteinek varázsával először tudta népszerűvé tenni Európában? Vagy azon a csodálatos politikai éleslátáson, amellyel elutasította magától és népe életéből a hűbériség alapvető formáit s inkább Nagy Károly - Charlemagne - 200 éve halott törvényeinek formái között keresgélt népének keresztény mintákat, csakhogy a szomszédos németség magánjogias hűbéri formáinak átvételével adódó távoli függőségi lehetőségeket is elhárítsa népe feje felől? Vagy azon a kíméletlen erélyen, ahogyan sógorának, Szent Henrik német-római császárnak Bajorországával - a salzburgi érsekséggel és a passaui püspökséggel - elszakította fiatal magyar-keresztény egyházának, érsekségének és püspökségeinek minden ú. n. "missziós egyházi" - szervezeti és hatósági - kapcsolatát? Vagy az igazán nagy forradalmár ama hűvös józanságán és bölcs mérsékletén, a keresztény apostol ama fölényes elfogulatlanságán, az évszázadokra előre tekintő és látó államférfiú ama mély hagyománytiszteletén, amellyel mégis megtartotta a pogány magyar hagyományból, a pogány magyar intézményekből, állami és társadalmi szerkezetből mindazt - elsősorban a nemzetiségi rendet -, ami alapvetésül beleillett óriási birodalomépítő terveibe s fenntartotta a magyar élet folytonosságát? A nagy rombolónak és a nagy építőnek ama különös államférfiúi bölcseségén és mértéktartásán ámuljunk, hogy lefoglalt ugyan a nemzetségek szállásföldjein kívül minden területet az országban s megépítette ott a várispánságokat, székhelyükön a királyi várakat, de ezt az új királyi szervezetet és hatalmat nem a nemzetiségek ellen, hanem a nemzetiségek mellé rendelte, különben hogyan is tudta volna a nemzetiségek haderejét felvonultatni és diadalra vezetni rengeteg háborújában? Vagy azon a szellemi felsőbbségen, amellyel e legnagyobb magyar forradalmár, a lángész szuverén módján és a magyar ember ítéletének biztosságával válogatott a "koreszmék" között, enyhén szólva dobván azokat közülök, amelyek a magyar nemzet és az új keresztény-magyar birodalom szellemének és érdekeinek nem feleltek meg?...

Szinte a végtelenségig folytathatnánk e kérdéseket, olyan mérhetetlenül gazdag a szentistváni szellem, élet és mű. S mind e kérdés és a bennük adódó felelet valósággal csodaszerű megvilágításba állítja az első magyar királyt. Annál inkább, mert éppen az ő uralkodásának évtizedeiben különös erővel ragyogott föl Európa fölött újból az egyetemes keresztény római szent birodalom eszméje s természetesen támadhatott a maguk pogányságán keresztül a magyar multat, az attilai örökséget féltő és védő konzervatív törzsfőkben és nemzetségfőkben az az aggodalom, hogy ez a túlfűtött apostolkodó király könnyen sugalló ereje alá kerülhet a szomszédos s abban az időben valóban nagy egyéniségek vezetése alatt állott német-római birodalomnak. Könnyen érthető és megmagyarázható Koppányék és Gyuláék belső lázongása, attól tartottak, hogy királyuk beleszédül kora rajongásába és a keresztény egyetemesség világnézeti sodrától elragadtatva megfeledkezik ősei, a pusztai hódítók, politikai hagyományairól s az apostoli tűz talán el is vonja pogány alapítású birodalmának önvédelmi feladataitól. Szent István azonban, mikor a középkornak talán legnagyobb német-római császárja, II. Konrád, Bizánccal keresett szövetséget és zavarta a magyar-velencei diplomáciai terveket, valósággal kihívta maga ellen a császár támadását: nem engedte összeroppantani új keresztény birodalmát két nála erősebb nagyhatalom harapófogójában. Ezért 1030-ban irgalmatlanul végzett Konrád császár hatalmas birodalmi seregével: az ősi magyar pogány hadászati és harcászati módszerekkel Bécset újból elfoglalva, megkerülte a császári sereget s azt a szó szoros értelmében megsemmisítette.

Azóta minden nagy magyar uralkodó, államférfiúi és igazán jelentős magyar korszak ezt a szellemileg nyugati tájékozódású, de politikailag Magyarország függetlenségét, dunai szerepét és birodalmi önállóságát életre-halálra mindenkivel szemben védelmező szentistváni leckét mondja és folytatja. A módszerek sokszor változnak a magyar történelem során, a cél sohasem.

A módszer mindenesetre gyökeresen kellett, hogy megváltozzék a magyar birodalomnak Mohács után való széttöretésével. Az a magyar nemzet, mely az ifjabb Andrássy Gyula gróf nagy történetpolitikai művének - "A magyar állam fönnmaradásának és alkotmányos szabadságának okai" - rendkívül szigorúan tárgyilagos érvelése szerint is 600 éven keresztül a politikai realizmusnak valóságos iskolapéldáit ragyogtatta a sokszor teljesen zűrzavaros Európa felé. Mohács után beleszoríttatván a török-német harapófogóba (amihez hasonlóból olyan roppant elszántsággal és fényes sikerrel bontakozott ki Szent István), lelkében elválasztja a puszta - egyelőre érvényesíthetetlen - jogot a ténybeli állapottól, ököllel csap a törvénykönyvre - a magyar Corpus Jurisra -, vallván erős elhatározással, hogy mostantól fogva: ez Magyarország. Werbőczi nagyszerű kódexétől, a Hármaskönyvtől, nem tágít többé. Időnként, fanyalogva, nem tudván megbirkózni a túlnyomó erőkkel, látszólag beletörődik ugyan a ténybeli helyzetbe, a Bécsből vagy Isztanbulból való irányíttatás állapotába, de arra már nem kapható, hogy ezt a ténybeli állapotot a maga alkotmányos beleegyezésének pecsétjével lássa el és jogállapottá is rangosítsa. A Bocskai, Bethlen Gábor, Rákócziak felkelései és szabadságharcai viszont annyit mindig elérnek, hogy Bécsben a "római" császárok újból és újból elismerik Magyarország külön államiságát, függetlenségét, ősi alkotmányát. Az 1723-as Pragmatica Sanctio a korábbi magyar felkelések szerezte új nemzeti tekintélyből táplálkozva állapítja meg Magyarország állami függetlenségét és szuverenitását, mint ahogyan II. József politikai bukása és halála után az 1790. évi X. t.-cikk s vele az alkotmány helyreállítása, II. Rákóczi Ferenc szabadságharcában gyökeredzik. Ezt a korszakot már csak egy félszázad választja el Széchenyi reform-korszakától és annál alig másfél évtizeddel hosszabb idő Kossuth 48-as parlamentáris alkotmány reformjától, amely megint csak lerögzíti az ősi alapokon a magyar államiság teljességét, minden más államtól való függetlenségét, tehát - az uralkodó személyének közös volta révén - a perszonálisuniót is Ausztriával.

Még a magyar köztudatban sem él elég tisztán az a tény - nemhogy az európai köztudatban élne! -, hogy a magyar nemzet egészen 1867-ig konok és szinte megátalkodott szívóssággal tartott ki az osztrák örökös tartományokkal való leglazább kapcsolat, a perszonálisunió mellett. Nemzetünk a legnehezebb és legkatasztrofálisabb helyzetekben is óvakodott attól, hogy szabad beleegyezésével bármit is elalkudjon Magyarország befelé és kifelé szóló felségjogaiból. Kossuth Lajos joggal hivatkozhatott az előző 9 és félszázad magyar történetére s benne a magyar állam közjogi teljességének és folytonosságának soha el nem alkudott elvére, mikor később szembeszállott az osztrák-magyar kiegyezés reáluniós tervével. De hiszen maga Deák Ferenc is a 48-as törvények csorbítatlan érvényességét, perszonáluniós csorbíthatatlanságát védte és vitatta egészen 1865-ig s vele a nemzet színe-java és zöme.

Világosra azonban a gyakorlatban Magyarország alkotmányának teljes eltörlése következett. Haynau rémuralma, majd a Bach-korszak s vele rendszerbe foglalása a habsburgi abszolutizmusnak. A nemzet tűrt, szenvedett, de nem adta be a derekát. Miután pedig a kardot, puskát kiütötték kezéből, elővette a másik ősi fegyverét: a passzív ellenállást. De továbbra is a 48-as törvények alapján s a nemzet zöme, különösen a jobbágyságból felszabadított parasztság, változatlan hűséggel Kossuth Lajos személye és eszményei iránt.