Hatvan titkos perc

Sipos Éva

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Előszó

Keresem a történet kezdetét, de nem találom, mert amíg kerestem, rájöttem, hogy mindennek van előzménye. Kiégetem a kemencében a kerámiát. Előzménye a kaolin, földpát, kvarc és más adalékanyagok összekeveredése. Azután a forma, az öntőasztal, a szerszámok. Még előbb a gondolat, ami azt a kecses vázát megalkotta... Ez a történet sem ott kezdődik, ahol az első mondatot papírra vetettem. Minden történet mögött száz és száz előző történet lapul, melyekre talán sosem derül fény.

Ezek a történetek fájnak ott belül.

Mindaddig, amíg valaki áldozatot hozva ott legbelül fel nem tör egy pecsétet... Mindenkiben van egy történet legalább, amire azt mondja, majd egyszer leírja. A legtöbben aztán elfelejtik.

Kell egy nap. Egy pillanat. Egy hirtelen elszánás.

1. fejezet

„Nem te szeretsz igazán, aki ad, hanem a koldus, aki elfogad. Lehet, hogy te csak egy szerepet játszol magad és Isten előtt – ő meg hálás, hogy ehet.” Müller Péter

Lassan ősz lesz megint, a fák a víz hátára dobálják majd a leveleiket, hogy élet legyen belőlük, ahogy a turisták is szórják a messziről hozott tágra nyílt tekinteteket erre a kicsike és élhető

ékszerdobozra itt Hévízen. Voltam itt is szerelmes... nagyon! Mert olyan csodálatosan férfias kisugárzása volt, olyan nagyon tudta, hogyan kell úriembernek lenni, olyan nagyon más volt, mint az eddigi, amitől elmenekültem. A mai napig nem tudom, tudta-e, hogy rögtön meg is haltam volna érte, ha ezt szerette volna…

Az ember azt gondolja, az idő az élet legfőbb sorvezetője, ám amikor számba veszi élete dolgait, rájön, hogy ez nem így van. Egyszerre megváltozik a fontossági sorrend, egyfajta érzelmi időrendben találja magát, ahol lényeges és lényegtelen a maga súlya szerinti helyre kerül.

Így valahogy érzelmi időrendben találja magát. Mert amikor már nem önmagában a kronológia számít, hanem amit belepakolgatunk a pillanatokba... Hogy ez nem számít? Elárulom neked, nektek, minden perc, óra, nap hét, hónap, év ezekből a pillanatokból ízesül majd csodává, létezéssé, teljességgé... Vagy amivé teszed...

Van egy másik idő is, a pillanat. Az az igazi élet. Se kezdete, se vége, se tartama. Csak mélysége.

A legtöbben a legkézenfekvőbben a szerelmi odaadásban ismerjük ezt meg, általában fiatalon, amikor még az elmúlás gyakorlatilag nem létezik számunkra, tehát nem is mindig ott húzzuk meg a határvonalat, ahol kellene. Az érzékiség varázsát, mondjuk, amikor megfeledkezünk az idő

múlásáról, könnyen összetévesztjük az időből való kilépéssel, ami más, egyfajta zuhanás, még ha történetesen felfelé is.

Odaadom magam a szerelemnek, a munkának, egy ügynek, egy embernek, egy mondatnak, amit meg akarok fogalmazni, és kiszakadok az időből, az életből, önmagamból, elvesztem magam, lemondok magamról, miközben paradox módon ilyenkor vagyok a legintenzívebben önmagam.

Minden lét a saját határain a leginkább az, ami, az „én” is akkor „én” igazán, amikor a maga határait feszeget.

Mi van azokkal, akik nem élik meg a mélységeket? Mi van azzal, akit a test üres vágya űz, hajt valami parttalan felé, ami igazi kielégülést nem hoz, csak öt percig tartó felszínes élvezetet?

„Ha szerelmes vagy, minden táncról azt képzeled, hogy igazi. Nem az! Vannak szép táncok, örömteli táncok, pillanatnyi boldogságot, kéjt és önfeledtséget adó táncok – de nem igaziak. Az igaz tánc kibírja a távolságot. Kibírja az öregedést. Kibírja az elengedést. Kibírja, hogy sokáig nem látom, nem ölel, nincs mellettem, máshol jár, messze jár, nem is gondol rám... de a közös zenét mégis hallja, s ha eljön az ideje, visszatér hozzám, és együtt forgunk tovább.” (Müller Péter)

– Félsz?

– Igen... Mindig...

– Mitől?

– Az álmaimtól.

– Mik azok az álmok?

– Az álmok? Csúnyák, olyan valósághűek, hogy már-már az a valóság. Ezekben nincs hűség, lojalitás, igazi összetartozás. Csupán fizikai szükségletek gyors kielégítése, akár olyan áron is, hogy a másikra rátaposunk. Más kihasználásáról, hazugságok halmazáról szól.

– Honnan jönnek az álmaid?

– Az álmok mindenségből vannak, tettekből, ki nem mondott szavakból, el nem hangzott mondatokból...

– Elvigyem az álmaidat?

– Hová vinnéd?

– Valahová az állandóságba...

– Állandóság? Az mi, Uram?

– A harangszó is az, hallod? Onnan a dombról... Hallod?

– Hallom... hétszáz év hitét... de...

– Nos?

– Vidd, Uram... Beleszórom ide a csobogásba, jó? Bele mindent, mindent… a vágyaimat is... Az összes szerelmemet, minden mozdulásomat, emlékemet.

Nagyanyám „egyél még” gondoskodását, az első kacskaringósra karcolt piros szívecskét, a hajnali iskolába menés magányát, a félelmeimet is, mert nem akarok már félni soha többé....

– Mitől félsz a legjobban?

– A magánytól, Uram.... A magánytól, a szeretetlenségtől, attól, hogy egyszer majd nem fogok tudni teremteni, attól, hogy majd nem fogok tudni teljességet álmodni, attól, hogy eliramlik majd minden, ami igazán számít, attól, hogy perceket kell kidobálnom majd, mert üresek, attól, hogy majd eljön az idő, amikor már nincs miért felemelni a kezemet, attól, hogy nem tudok majd fényéveket utazni egyetlen vers egyetlen mondatán... Attól, hogy bezáródik az öl majd, ahonnan származom, attól, hogy nem hiszik majd a szavaimat, hogy majd nem tudok sírni a Kincskereső kisködmönön, attól, hogy majd nem emlékszem a kislibákra, akiket a kezemből etettem, aztán később mégis megkergettek, attól, hogy nem lesznek már nyomaim, attól, hogy nem kapaszkodhatom bele a gyerekkorom mászókáiba… Attól, hogy nem vehetek majd egy pár szem forró gesztenyét, mert nem lesz miből, hogy nem ülhetek a gyerekeim mellé a parton a csillámló kövekre, és nem etethetjük majd együtt a hattyúkat. Attól, hogy nem fogom tudni átvinni a szerelmet a túlsó partra... Félek attól, hogy nem lesz majd pillanat-varázslat... Attól, ha holnap leülök ide, nem lesz majd mit beleszórnom a csobogásba... De a legjobban attól rettegek, hogy becsapnak.

– Miért félsz ennyire?

– Mert nincs igazság... Mert mindenki elveszett, én is...

– Van még valamid, amit adhatnál? Ha van, ejtsd ide erre a hullámra, s elviszem Neki... –

Ráejtettem az összes holnap minden hajnalának első napsugarát…

Rajmund éjjel negyed három után öt perccel hazaért. A városban minden a régi volt Úgy érezte, mintha hónapokig, akár évekig lett volna távol. A kulcsa ott lapult a zsebében, matató ujjai ráfogtak a fém hidegére, ismerősként dugta a zárba.

– A francba, végre itthon vagyok! – kiáltotta, ahogy kitárult otthona foltos ajtaja. Le kellett volna már rég festeni, ne legyen olyan térképes, de neki így is tetszett. Sőt, nagyon is rendben volt neki így. Illett a lakás többi részéhez.

– Apuci csavargója, itt vagy? – kiáltott ki az udvarra. – Hmm? Hova lettél? – Meregette a szemeit, hátha meglátja a közeledő szürke foltot. – Manci, merre vagy?

Kint semmi sem mozdult, senki nem rohant éhesen a kiáltásra.

Újra visszafordult a sötét lakásba. Rajmund nem látta a földön heverő szőrgombolyagot, amíg lába bele nem akadt, amikor továbblépett. A villanykapcsoló után matatott a keze, hogy megnézze, mi az. Addig ütögette a villanykapcsoló környékét, amíg el nem találta, és fény gyúlt az előszobában.

A padlón bizony Manci hevert, mintha csak simogatásra várt volna, ám amikor a férfi kinyúlt érte, látta, hogy teljesen meg van merevedve, és bizony büdös is volt.

– A rohadt életbe, ez bizony éhen döglött!

Két hónapja ment el, és semmilyen kaja nem volt a lakásban. Már emlékezett is, hogy mielőtt elment, elfelejtette kiengedni a macskát, hogy foghasson egeret magának, amíg ő távol van, meg ne a lakásban végezze a dolgát.

Meg is látta, hogy hol végezhette el a dolgát az állat, mielőtt elérte a végzete. Itt is, ott is felfedezett egy-egy kupacot. Dühödten rúgta ki a házból a tetemet, majd világosban elkaparja a dögöt valahol az udvaron. Nem elég, hogy rendetlenséget okozott a maflája, most még gondoskodhat másik háziállatról. Mindig is volt neki macskája, szerette, ha este ott dorombolt az ágyban mellette.

Na, majd beszerez egy másikat, annyi szaladgál a környéken vadon, nem győzi irtani őket, állandóan jelölgetnek a küszöbön a kanok, elviselhetetlen bűzt árasztva. Most viszont ledől a vetetlen ágyra, ahogy otthagyta, beletemetkezik a piszkos, ismerős szagokat árasztó ágyneműbe, mert az őszi éjjel már kellemetlen hideget áraszt. Már várta, hogy Manci felugorjon és mellé feküdjön, amikor rájött, hogy épp az imént talált rá a tetemére. Bosszúsan köpött egyet, és a holnapi teendői közé felírta az agyában egy másik macska beszerzését. Meg egy nőt is, mert már nagyon tele volt a hócipője a magához nyúlással.

Mancinak egy szerencsésebb fajtársa egy másik városban jóval szerencsésebb körülmények között, és még nagyon is élve felugrott az ágyra a gazdijaihoz. Látványosan és hangosan kezdte tisztogatni bundáját. Amikor ez nem használt, vagyis nem ébredt fel senki rá, taktikát változtatott.

Fel-alá gyalogolt gazdái fején, módszeresen meghúzva a hajukat, rátaposva a fülükre, és ha még ez sem elég, megcsiklandozta a bajuszával az orrukat. Zsuzsa megrezzent, és elhessegette a tolakodó cicát. Őnagysága halkan miákolva jelezte, itt az ideje, hogy összeszedje magát, és enni adjon neki. A férje finoman nyúlt a kezéért, jelezve, hogy ő is fent van, és kezdődhet a szokásos rituálé.

Zsuzsa odabújt hozzá, megcirógatta a Gergő mellkasán burjánzó selymes szőrzetet, majd ujjai lejjebb siklottak. Nem is maradt el a hatás és a viszonzás sem, bár a nő ízléséhez képest jóval gyorsabban történt minden, mint ahogy ő azt akarta volna. Mire magához tért, Geri már halkan dudorászva borotválkozott a fürdőszobában.

Felkelt, és mire a férje után becsukódott az ajtó, már ő is lezuhanyozva, kisminkelve indult a ház alsó szintjén kialakított kerámiaüzembe. Volt, aki ilyenkor már dolgozott az alkalmazottai közül, általában mindenki akkor jött és ment, amikor akart. Zsuzsa szándékosan nem szabott munkaidőt, ugyanis a munkatársai egytől egyig becsületes emberek voltak, és mindenki inkább nyolc óránál többet dolgozott, mint kevesebbet. Teljesítményrendszer volt, mindenki annyit keresett, amennyit termelt. Általában nagyon jó volt a hangulat, jó kis társaság volt, nagyjából egyforma érdeklődésű

emberekkel. Zenét hallgattak munka közben, viccelődtek, beszélgettek, repült az idő.

Zsuzsának úgy jött ez a vállalkozás, hogy keramikusnak tanult és eleinte valakinek bedolgozott, később a saját házában próbálta meg. Egyre több megrendelése lett. Volt egy szálnyomó gépe, amivel a kosárfonáshoz szükséges szálat préselték ki egy félkemény tömbből, amiből késztermékként kecses, fonott kerámiatálak készültek. A kosárfonást ő maga tanította be olyan embereknek, akik vagy szakmabeliek voltak, vagy nagyon ügyes kezűek. Három kemencéje is volt, egy kisebb és két négyszáz literes. Egy éve mégis úgy érezte, hogy valami mással is foglalkoznia kell. Elvégzett egy tanfolyamot, és párkapcsolati face to face tréner lett. Tudta, hogy párokkal foglalkozni külön-külön nem lesz ideje, ő valami mást akart, és ki is talált. Ez most fog beérni, és erre minden idegszálával készült.

– Szép jó reggelt kívánok nektek! Szia Katikám, hogy vagy?

– Jó reggelt neked is! Köszi, jól, és te?

Ott volt már Márti és Judit, aki a fonottárut készítette, és Ancsa is, aki a szárazárut tisztította be, ragasztott, és még áttörést is csinált, ha kellett. Dolgozott nála két férfi is, egy az öntőműhelyben, egy pedig mázazott. Mindannyian mosolyogva néztek vissza rá, kedvelték a filigrán melegbarna hajú és szemű nőt, aki mindig tele volt élettel és ötlettel.

– Szia Zsuzsikám, de jó kedved van! – Judit már a szálnyomógép mellett várta, hogy elegendő

mennyiségű szál tekeredjen a gipszlapjára.

– Elindítottam a művelődési házban az előadássorozatot, és úgy néz ki, sikere lesz! Eljöttök megnézni?

– Én elmegyek, az biztos! Eljössz velem, Mártika? – kérdezte Anikó lelkesen. Minden gömbölyű

volt rajta. Jó széles háta, feneke, csípője, arca, még a nevetése is. Örökké mosolygott. Kivéve, ha sírt.

Mert azt is szívből tudott.

– Akkor tudjátok mit? – mondta Zsuzsa lelkesen. – Eszembe jutott egy ötlet. Menjünk együtt mindannyian, ha ráértek, mondjuk reggel itt találkozunk, és együtt vonulunk oda, mit szólnátok?

Márti letargikusan rakosgatta a formára a szálakat, hümmögött, majd megszólalt.

– Végül is nincs semmi dolgom hétvégén, hát oké, nézzük meg! Hátha megtudom, mi a fenét rontok el mindig. Megígéred, hogy ettől majd sokkal okosabb leszek párkapcsolati kérdésekben?

A villanyfény bearanyozta szép arcát, hosszú kecses nyakát. Ahogy ott ült hátrafogott hosszú hajával, még fiatalabbnak látszott, pedig még alig múlt huszonöt éves. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint akinek ilyen téren problémái lehetnek, de tény, hogy már a harmadik fiú hagyta el.

Zsuzsa összeráncolta a homlokát.

– Hogy mennyire leszel okos, azt nem tudom, annyit ígérhetek, hogy ha fogékony vagy rá, érdekes dolgokat fogsz hallani, és hasznosítani is tudod a magad számára.

Márti nevetett.

– Felüdülés lesz, most csak ülni kell, és hallgatni. Vagy hozzá is kell szólni? Én nem tudok tömegben beszélni!

– Begazoltál, Molnár Márti?

– Csak vicceltem – legyintett. – Ne hadonássz nekem azzal az áttörőkéssel, Ancsa, mert kiszúrod a szememet!

A gömbölyű lány csak nevetett, és folytatta a munkát. Anikó korongja mellett, ahova az áttörni való árut rakta, gyülekezni kezdtek a kis darabkák, amelyek az áttörőkés reszelő mozdulatai nyomán kihullottak a még félig puha tárgyból.

– Megyünk, megígérem. – húzta el a száját –, de akkor nektek is meg kell ígérnetek valamit!

Eljöttök a következő fellépésünkre. Palotást is fogunk táncolni, olyan gyönyörű a koreográfia, majd meglátjátok!

– Hát persze hogy elmegyünk, Mártika, nagyon kíváncsi vagyok rá. Egyébként is imádom a táncot, és el is határoztam, hogy elmegyek társastáncra, mert mostanában fog elkezdődni egy alap tanfolyam.

– Nem sok ez már egy kicsit, Zsuzsikám? – kérdezte Ancsa a fejét csóválva. – Mindent nem lehet ám egyszerre csinálni!

– Már hogyne lehetne, mindent lehet, csak akarni kell!

– És kivel akarsz te táncolni, kislányom? Nem akarok ünneprontó lenni, de Gergővel, akinek borsózik a háta a tánctól?

– Na igen, erre varrjál gombot.

– Hm... Igen... Azt még nem tudom … De majd akad valaki...

– Miért nem hívod azt a kellemes pasit, azt a barátodat, a... Hogy is hívják?

– Aki úgy odavan Zsuzsiért? – kuncogott Anikó.

– Az, az, aki azt a regényt vagy mit írta, amit Zsuzsa mesélt!

Zsuzsa leküzdötte az ingerét, hogy istenesen megrázza a lányt, s ha lehet, egy nyaklevessel is megtoldja az áldást.

– Hagyjátok abba! Először is nincs is annyira oda értem! Valamikor a válásom után igen, udvarolt nekem, úgy volt, hogy elválik a feleségétől, de nem jött össze, kész, passz! Másodszor: nem regény, hanem oktatókönyv párkapcsolati kérdésekben. Igaz is, ez témába vág... Fel kellene hívni... Na még meggondolom…

Józsi bácsi közeledett a szomszéd mázazóhelyiségből.

– Jó reggel a pálinka!

– Szia Józsikám, kiszedted már a kemencéből az árut?

– Nem, még csak most hűlt ki a kemence. Mindjárt kirakom.

– Éppen arról beszélgetünk, hogy Zsuzsának fel kellene hívnia Gábort, hogy segítsen neki.

– Gábort? Úgy értitek azt a Gábort…?

– Hűha!... Rosszat sejtek! – csóválta a fejét Józsi bácsi. Ő mázazta be az árut, miután száradás után kilencszázötven fokon a kemencében kiégette.

– Rossz az, aki rosszra gondol! – mondta Zsuzsa. – Ennek a történetnek régen vége, ő rájött, hogy mégiscsak a feleségét szereti, én pedig újra férjhez mentem, emlékeztek?! Én is szeretem a férjemet, és eszem ágában sincs megcsalni. Most pedig megiszom a kávémat, hogy végleg felébredjek – váltott gyorsan témát. – Kér valaki?

– Azt hittem, már felébredtél. Az előbb már majdnem cigánykerekeztél. Egyébként én is kérek –

mondta Márti.

Józsi bácsi kinyitotta a kihűlt kemencét, és elkezdte kipakolni a kész árut.

– Huszonöt darab Vadász kosárra jött megrendelés, tudjátok? Kora reggel telefonáltak miatta.

– Ó, akkor megkeresem a formáit, valahol kint van! – ugrott Zsuzsa.

Kiment. Az udvarról gyönyörű kilátás nyílt a tájra. Az egészet tejszerű pára ölelte körül, nyaldosva a templom tornyát is. A nő megállt egy pillanatra, és gyönyörködött a látványban.

Igen, Gáborral jó páros voltak. Szerelmes is volt belé, és úgy érezte, ez nagyon is kölcsönös. Sőt, mintha a férfi őt még jobban is szerette volna. Nagyokat kirándultak, Gábor mindent megadott neki, amit csak egy nő megkívánhat. Rajongott érte, leste a kívánságait, becézte, csókolta, felemelte.

Zsuzsának akkoriban nagyon gubancos volt az élete. Elvált a férjétől, aki aztán meghalt és egy „se veled, se nélküled” kapcsolata lett utána. Ekkor ismerkedett meg Gáborral, aki elhagyta miatta a feleségét. Zsuzsa lelkileg és fizikailag sem tudott még kikeveredni az előzőből, Gábort még mindig kísértette a múltja, aminek az lett a vége, hogy nem bírták a nyomást és szétváltak. Zsuzsa nagyon sokáig nem tudta ezt megemészteni, ahányszor a férfi kocsiját meglátta valahol, vadul kalapálni kezdett a szíve. Az idő azonban gyógyírt hozott, ha lassan is. Megtanulta, hogy szeresse önmagát, és megtanult egyedül is boldogulni. Már-már ott tartott, hogy nem kell neki kapcsolat, amikor megismerte Gergőt. A férfinek minden körülménye illett a nőéhez, passzoltak egymáshoz, és egyszer csak már a házasságkötő teremben voltak. Zsuzsa azóta kiegyensúlyozott életet élt, amit nem is szeretett volna megváltoztatni. Gáborral néha összefutottak, sőt a férfi néha segített is neki apró-

cseprő ügyekben, de már nem fájt a találkozás. Tudta, hogy a férfi visszament a feleségéhez, és sikeres író lett közben, és szívből örült neki.

Még egyszer lenézett a didergő tájra, amely még ilyenkor is szép volt, átfonta a két karjával a testét, amikor a szél átfújt a pulóverén. Megkereste a formákat, és dideregve sietett be velük.

A város is ébredezett. A finom pára körbeölelte, vele együtt a fázósan munkába igyekvő

embereket. A vízben a fürdőt alig lehetett látni, a fák összekapaszkodtak, nehogy eltűnjenek ők is.

Zsuzsának eszébe jutott az álma, amíg befelé sietett a formákkal.

Ki visz át a túlsó partra? ….

Péter a nő szétterülő szőke haját nézegette maga mellett a párnán, ahogy a felkelő őszi nap sugarai bágyadtan belopakodva ölelték körül.

Ezeket a pillanatokat szerette, amikor még az álmok ködös emlékképei fonták őket körül, a puha női alakot maga mellett, ami valamikor nem is olyan rég karcsú és ruganyos volt.

A mostanra a semmitevéstől, és a sok nassolástól elnehezült test megmozdult, majd a férfi felé fordult.

Párja még mindig becsukott szemmel, de már máshogy vette a levegőt, Péter ebből tudta, hogy ébren van.

A hálóinge félrecsúszott, a csipke mögül kibukott a nő keble halma. A férfi kinyúlt felé, és óvatosan megérintette a barna bimbóudvart, majd a bimbót is elkezdte simogatni.

Enikő nem sokáig hagyta, ingerülten söpörte le nagy melléről a kezét.

– Még ki sem nyitottam a szemem, és te máris nyomulsz!

A férfi nem akarta meghallani az ellenséges hangnemet, inkább kedveskedőn kérdezte.

– Jó reggelt drágám, hogy aludtál?

– Rosszul. Már megint fáj a fejem – mondta a nő rosszkedvűen, miközben a szemét dörzsölte.

– Segíthetek valamiben?

– Igen, hagyj békén!

– Hozok neked vizet, rendben? Esetleg kérsz egy fájdalomcsillapítót?

– Nem, köszönöm, magamtól is kitalálok.

Azért nem mozdult. Visszacsukta a szemét. Némán feküdtek egymás mellett egy darabig.

Azután Péter felkelt. Csinált magának egy kávét, hátradőlt a székében, és szivarra gyújtott.

Kinyitotta a konyha ablakát, hogy odafújja a füstöt.

Mikor a szivar fölparázslott, Péter belebámult a lebegő füstbe, és még egyszer végiggondolta a dolgot. Nem lett okosabb.

Pszichológus volt, tudta, mit kellene csinálnia. A saját dolgában mégis sokkal nehezebb volt döntenie.

Visszaemlékezett a középiskolás éveire. A barátnőjére gondolt, egy Paál Gyöngyi nevű sápatag szőkére, akinek a fehér arcán tragikusan kihozta a szeplőrengeteget az augusztusi napsütés.

Egy bulin voltak mindketten, unatkoztak, felkérte táncolni. Jó volt összesimulni vele, jó volt beszívni vörösesbarna, napszítta hajának illatát. Majdnem biztos, hogy összeházasodtak volna.

Gyöngyi egyike volt annak a négy lánynak, akivel valaha is lefeküdt. Ő volt az egyetlen, akit valaha is

szeretett. (Feltéve persze, ha létezik egyáltalán szerelem, – mert úgy volt ezzel is, mint a természetfölötti eseményekkel, amelyekről csak hallott, kételkedni kételkedhetett benne, de nem létező voltát bizonyítani nem tudta).

Gyöngyiék elköltöztek Ausztráliába, és bár megígérték egymásnak, hogy nem felejtik el egymást, és hogy majd később Péter is utánamegy, ezzel egyszer és mindenkorra vége lett a románcnak.

Már csak halvány árnyék maradt Péter lelkében a lány helyén, és most itt van mellette valaki, aki, mint a borostyán a fákon, elszívja az ő erejét.

Most, hogy Péternek eszébe jutott a régi kapcsolata, feltámadt benne a vágy, hogy igazi életet éljen valakivel, aki nem csak panaszkodni tud. Szeretett volna igazi beszélgetéseket, együtt kirándulni, és igazi odaadást érezni.

Tudta, hogy Enikő erre nem lesz alkalmas. Már csak az a kérdés, hogy mit tegyen.

Egy közeli kisvárosban egy másik nő már kora hajnaltól fent volt. Muszáj volt felkelnie, mert a mosás, vasalás csak rá várt, és őt sokszor már korán elkezdték hívni. Olyankor általában a saját autójával elment a címre, vagy néha otthon fogadott valakit. Nem akarta, hogy ez gyakori legyen, a szomszédok miatt.

Így aztán sokat volt úton. Ehhez már hozzászokott, elég korán a saját lábára állt.

Gyorsan összehajtogatta a tegnap kimosott törölközőket. Most is megbeszélt valakivel találkozót, bement a fürdőszobába, és egy csepp parfümöt rakott a nyakára meg a csuklójára.

Már hívta pár vendég, most is csengetés hallatszott, ezúttal a magántelefonja volt. Az építési vállalkozó.

– Csókolom, drága asszonyom, remélem, nem zavarom nagyon korán.

– Nem, dehogy, tessék csak mondani.

– Arról van szó, hogy úgy néz ki, holnapra befejezzük a szobák festését. Megcsináltam az elszámolást, mikor zavarhatom vele? Tudja, szeretek szakaszonként elszámolni a munkával, és akkor nincs probléma.

– Persze, persze, jöjjön csak nyugodtan, estefelé otthon leszek már.

– Aztán nődögél a kis unoka a pocakban?

– Igen, nemsokára meglesz, már alig várjuk!

– Nagy öröm is az, csókolom! De hogy magácskának unokája legyen, azt meg nem mondtam volna soha! Hiszen még maga is olyan, mint egy bakfis, csókolom, ha meg nem sértem.

– Igazán nagyon kedves magától, már nem keltem fel hiába, ha ilyeneket mondanak az embernek!

– Hát akkor holnap, kezitcsókolom, nem is zavarnám tovább!

Nóra gondterhelten számolni kezdett magában, mi mindent kell kifizetnie a közeljövőben. Sokba került a lakás, és még jött a felújítása, ami szintén nem két fillér volt. Jó, ha a fiatalok saját erőből

megoldják a berendezést, de Nóra tudta, hogy annak egy része is rá vár.

Megint csöngött a telefonja, ezúttal a munkás. Látta, hogy a vendége az, aki bejelentkezett.

– Akkor jössz, én már itt várlak! Hotel Katalin.

– Persze, elnézést, rohanok!

Bevágta magát a Toyotába, öt perc múlva ott is volt. A helyet ismerte, volt már ott egy párszor.

– Halló, itt vagyok a lépcsőházban, bemehetek?

– Persze, várlak! Gyere csak, nyitom!

Aha, ő ismerős, egy ötvenes férfi valahonnan a közelből.

Biztosan mondta is, hogy hol dolgozik, csak a nő nem tudott mindent megjegyezni, amit az a sok vendég elmondott. Később, amikor már sokadszor volt nála, kínos lett volna megkérdezni újra, amit elvileg már régóta tudnia kellett volna.

A nevekkel is volt így néha, ha nem írta be a telefonba rögtön, sokszor úgy járt, hogy évekig nem tudta a vendége nevét, mert az nem ismételte el többször, hiszen ő bemutatkozott az elején. Ebből okulva az utóbbi időben már megpróbálta rögtön elmenteni az illető keresztnevét, amikor először bejelentkezett.

A férfi barátságosan mosolyogva vette le a kabátját, ölelte meg őt szeretettel.

Az ilyen embereket Nóra kedvelte, mert tudta, mire számíthat, és az évek alatt lassan meg is ismerték egymást, és így nem volt olyan kellemetlen az egész. Így ő is szeretettel ölelte vissza.

A férfi már tessékelte is be a szobába. Mosolygós, ráncos arca elégedettséget mutatott.

– Ej, de csinos vagy így kora reggel, Nórácska. Téged mindig öröm elhívni, úgy vártam már ezt a napot, látod, ezért érdemes élni! Erre volt dolgom, hát kivettem egy kis időre szobát, remélem, nem bánod.

A nő mosolyogva simult hozzá, és hagyta, hogy megcsókolja. Azután az ágy következett.

Miközben a férfi szenvedélyesen beléhatolt, Nóra azon gondolkodott, vajon engedjen-e a barátnője kérésének. Zsuzsa azt szerette volna, ha az általa létrehozott csoportban őszintén elmondaná a dolgait, hogy azután megbeszéljék és tanuljanak belőle. Még a gondolat is abszurdnak tűnt, de Zsuzsa szerint ez terápiás hatással lehetne rá, amíg mindenki más okulására szolgálna. Még a végén bogarat tesz a fejébe.

Még néhány mozdulat, és nagyot nyögtek mind a ketten. Vendége azért, mert elment, ő a rend kedvéért. Még simogatták egymást egy darabig, amíg mindketten beszámoltak róla, hogy hogy vannak, és egy óra múlva Nóra mögött becsukódott az ajtó.

Megnézte a naptárját, ki van még bejelentkezve. Mára egyelőre hárman voltak egymás után beírva. Nos, hol lesz a következő? Beütötte a navigációba a címet.

Be az autóba, gázt adott. Melyik is az? Sárga, sárga ház... Megvan, ott, ahol az a fenyőfa áll.

Megigazította a tükörben a haját, és kiszállt a kocsiból. A szél rögtön dühödten cibálni kezdte a haját, és egy pár csepp eső is csapódott az arcára. Nem valami barátságos az idő ma.