© Borsa Brown, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-39-0

Előszó

Mindig is utáltam a reggeli erős napfényt. Vakít, de nem annyira, hogy ne lássam magamon az előbukkanó hibákat: hatalmas mellek, amiket képtelenség beletuszkolni bármilyen fehérneműbe, erős csípő – ami állítólag nagyon szexi, na persze csak Afrikában –, rakoncátlan szőkésbarna sörény, sápadt bőr. Mindez megtoldva három gyerekkel, egy örökké rohanó férjjel, és a hétköznapi semmittevésbe süppedéssel. Silány szexuális élet, amit negyvenöt évesen iszonyúan korainak érzek, de fogalmam sincs, mit tehetnék.

Hiába az erős napfény, közelebb lépek az ablakhoz, megnyitom, úgysem árt kiszellőztetni a gyerekszobát. Talán szégyen, de imádom ezt a csöndet, ami belepi a hatalmas házat. Amikor itthon vannak a gyerekek, szét tud robbanni a fejem. Sokszor gondolok arra, hogy pocsék anya vagyok, noha ez a három poronty a mindenem. Nélkülük már egy semmi lennék.

Kihajolok az ablakon, magason vagyok, a betont figyelem, amire rásüt a nap, és amire félig rávetül a ház árnyéka. Sírni kezdek, buta gondolataim támadnak, de a végén megemelem a fejem, és immár előre nézek, rá a kertvárosra, ahol csupa boldog ember, család él.

Elértem a szakadék szélére. Két választásom van: vagy leugrok, vagy visszafordulok és mindent beleadva élek.

1. fejezet

Anya már koros nő, igazi nagymama, de nő is. Tinédzser korom óta hallgatom a tanácsait a férfiakról, közben persze mindig a szemeimet forgattam. Ahogy tegnap néztem őt, azonban már komolyan elgondolkodtam. Majd szétcsattan a boldogságtól, és bár apám egy mogorva ember, ő fél perc alatt az ujja köré csavarja. Igen, pontosan tegnap jutott eszembe az, amit egyszer mondott: „egy nő nappal legyen rendes anya, este pedig egy szajha a hálószobában”. Sosem felejtem el, hogy amikor ezt mondta, én éppen házasság előtt álltam, és döbbenten kérdeztem vissza: „ez a jó tanácsod a házasságomat illetően?”. Ő csak mosolygott a vörösre rúzsozott szájával, én meg úgy szégyelltem magamat, mint tizenkét éves koromban, amikor bevallottam anyunak, hogy „nagylány” lettem. Közönségesnek találtam őt, és azon gondolkodtam, hogyan különbözhet ennyire anya és lánya.

Talán az idő minden különbséget elmosott közöttünk. Persze ő a mai napig sminkeli magát, míg én agyvérzést kapok már attól is, ha arckrémet kell a bőrömre kenni, de a vágy bennem, hogy újra nőnek érezzem magam, egyre erősödik. Ezt a világot látva be kell látnom, hogy a család, a szeretet mellett van még valami, amire szükségük van a férfiaknak: a közönségesség.

Márpedig az én férjem is férfi!

Falakon belül kell megtalálnom magamban ezt a közönségességet, nem pedig mindenki szeme láttára. Ki kell dobnom magamból a prűdséget, a szégyent, ezt a melankóliát ahhoz, hogy Stevent, a férjemet befogadhassam. Kár tagadni, eltávolodtunk egymástól. Megölel, megpuszil, de az nem szex. Ha őszinte akarok lenni, akkor el kell ismernem, már csak szeretkezés közben érzem igazán, hogy nő vagyok.

Emberi tulajdonság a hasonlítgatás, és a kor előrehaladtával nyilván a fiatal éveinkhez hasonlítjuk a mostaniakat. A felnőtté válás nem egy meghatározható időpont. Még negyven fölött is van az emberben gyerekes akarat, dac, álmodozás. Ugyanakkor kivész a természetesség, mely hagyná, hogy mindenhez úgy álljunk, ahogy a szívünk diktálja. Régen például simán énekelgettem vezetés közben, mert az volt nekem jó. Apróságnak tűnik, de ma már eszembe sem jutna. És nem azért, mert nem esne jól, hanem mert félek, hogy mit szólna hozzá Steven. Nincs meg az az „ilyen vagyok, és kész” érzés bennem. A nőket a mai világban bekebelezi a megfelelési kényszer. Tudom, ez igaz a férfiakra is, és a gyerekekre is, de nekem először magamban kell rendet tennem. Régen minden olyan egyszerű volt… Hogy mikor volt a régen? Fájdalmas kimondani, de egy gyermek születése nem csak rózsaszín habcsók. Onnantól, hogy egy férfi és egy nő családdá válik, gyermekük születik, sajnos meg kell tanulni másként odafigyelni egymásra. Az a baj, hogy ezt sehol sem tanulhatjuk meg, csak a saját bőrünkön.

Az egyetemen ismerkedtem meg Stevennel. Pontosabban egy egyetemi buliban. Én közgazdász szakra jártam, apám mindig azt mondta, minden a pénzzel kezdődik a világban, és minden azzal is fejeződik be. Nem is vélekedhetett másként, hiszen élete felét bankban töltötte, majd brókerként dolgozott. Sokszor azon gondolkodom, hogyan élhetik meg a brókerek a nyugdíjas éveket. Gyerekkoromban ritkán láttam apát nem rohanni. Persze az akkori pénzügyesek, befektetési tanácsadók kicsit talán enyhébb nyomás alatt éltek, mint a maiak, de akkor is kemény szakma. Állandóan arról papolt, hogy ő majd töri nekem az utat, ő majd megmutatja. Szent meggyőződésem, ha fiúnak születtem volna, apám valóban stafétabotot adott volna át. Egy ideig hittem is benne, hogy engem is vonz a pénz világa. Elképzeltem magam nagyon elegáns ruhákban, amint egyetlen tollvonással milliókat keresek. Egy csillogó világ kívülről, amiben farkasok flangálnak és széttépik a gyengébbet. Még ez is vonzott benne, mert meg akartam mutatni, hogy én kemény nő vagyok. Addig, amíg meg nem ismertem Stevent… Onnantól jóformán azt is elfelejtettem, ki vagyok, pláne azt, hogy mit akarok.

Az ő baráti köréből valaki ismerte az én csoporttársamat, így teljesen véletlenül csapódtunk egymás mellé. Én az első pillantásra fölmértem az adottságait, és okos lányként körülbelül öt perc alatt megtudtam róla mindent. Vonzott, hogy az egyetemi úszóválogatott tagja, pillangóban ő a legjobb. Nagyon nyugodtnak tűnt, kiegyensúlyozottnak…

Oké. Veszettül jóképű volt, és az úszástól hatalmas háttal rendelkezett. Nem tehetek róla, ezeket képtelenség volt nem észrevenni.

Nem udvarolt különösebben, közölte, hogy siet haza, aludnia kell, mert másnap versenye van. De azért randiznék-e vele holnapután? Persze hogy nem. Ha valaki tudja, hogy a nők miért mondanak olyan helyzetekben nemet, amikor pedig jobban akarná a dolgot mindennél, az tegye fel a kezét. Én sem tudom. Mire jó az? Azt hisszük, úgy érdekesebbek vagyunk, meghódíthatatlanok? De ott abban a pillanatban eléggé mellényúltam, mert csak ennyit mondott: „oké.” Aztán úgy lelépett, hogy csak néztem a lengedező ajtót utána.

Másnap elmentem a versenyére, titokban néztem meg. Győzött. Ott állt a dobogó legfelső fokán, bennem meg üvöltött a hang: „akarom őt!” Nem is akármennyire akartam. Erőt láttam benne, biztonságot, és mindehhez társult a külseje. Az persze némi akadályt jelentett, hogy ezt több lány is látta benne. Úgy mentem haza az egyetemi versenyről, hogy meg akartam halni. Tudtam, hogy elszúrtam, de ismertem magam: én ugyan nem keresem őt.

Aztán egyszer csak megvárt az egyetem előtt, és mellém lépve ennyit mondott: „Tetszett a verseny?” Úgy nevettem, hogy alig kaptam levegőt. Elismertem, a második randimeghívásra nyugodtan igent mondhatok, a tartásomnak már úgyis lőttek, hiszen lebuktam, látta, hogy leskelődöm.

Steven nem az a fajta ember, akit könnyű kiismerni. Én is sokáig bizonytalan voltam vele kapcsolatban. A nőcsábász külseje alatt egészen másmilyen ember rejlett. Érettebb volt nálam agyban, és bár eljárt a többi fiúval bulizni, nem ész nélkül tette. Talán a sportolói énje miatt… Céljai voltak, és ez tetszett benne. Ez persze nem jelenti azt, hogy nem jártunk sehova. Mennyit táncoltunk, te jó isten! Ma meg? Mit ma? Jó pár éve nem táncoltunk. Voltunk régen James nagyfiam iskolai báljában, ahol én nagyon táncolni szerettem volna, mire ő csak annyit mondott: „Pamela! Tudod, hogy nem tudok táncolni!”. Magamban ordítottam neki vissza: „Nem tudom! Azt tudom, hogy tudsz!” Aki egyetemistaként ropta, annak a lába évekkel később is megtalálja a ritmust, nem? Kellett egy kis idő, míg rájöttem, hogy ez már nem a zeneritmusról szól, hanem az életünk ritmusáról. Már nem okoz örömet egy tánc, egy ölelés, egy pillantás… Fájdalmas felismerés volt.

* * *

A palacsintatésztát bekevertem, gyorsan kisütöm, azt mindenki szívesen eszik reggel. Milyen könnyű lenne a dolgom, ha a többiek is megelégednének azzal, amit Bobby szokott enni! Egy kis müzli és már kész is vagy. Persze most jön az, hogy ne panaszkodjam, mert nincs más dolgom, nem járok dolgozni. A dolgozni szót, azt hiszem, kifejtem még egyszer bővebben. Mert először is meg kéne határozni, hol kezdődik a „dolgozom”. Egyesek agyában talán úgy él, hogy az a munka, amivel pénzt keresel. Én háziasszonyként másként látom. A munka az, amivel pénzt keresel, családot tartasz össze, kényelmet biztosítasz, önzetlenül alárendeled magadat másoknak…

Mire a család fölkel, addigra én kimosok egy adag ruhát, összepakolok mindent, palacsintát sütök, kávét, teát főzök, meghallgatom a híreket és letusolok.

De nem dolgoztam! Mert ez mind nem munka!

Végül is olyan egyszerű. A dolgok csak úgy hazavánszorognak a háztartásokba a saját lábukon. Nem is kell értük elmenni. Tudtad, hogy a leggyorsabb a mosópor? Az úgy sprintel, mint az állat. Nem kell ám cipelned, meg kínlódnod vele. Szerintük! A kaja is magától fő meg, de a legokosabb a vasaló, mert az magától vasal. Ugyebár…

Egész éjszaka forgolódtam, tervezgettem, éreztem közben valami fura bizsergető érzést. Hol szégyelltem magam a tervem miatt, hol az amazon ordított bennem: „Most majd meglátjuk, milyen is az én férjecském!”

Nem szemvillantás alatt szőttem a tervemet, hetek óta agyalok. Vannak elhatározások, amik az első pillanatban ritka nagy szamárságnak tűnnek, sőt megvalósíthatatlannak. Aztán ahogy telnek a napok, az ember barátkozik a saját ötleteivel. Én is valahogy így vagyok az enyémmel. Több lehetőség megfordult a fejemben, de az egyszerű megoldást nem találom hatékonynak. Mert ugye hol kezdődik egy kapcsolat rendbehozatala? Üljünk le és beszélgessünk. Talán nekem ez nem jutott eszembe? Dehogynem! Csak hiába ülnék le Stevennel beszélni, semmi sem változna. Bólogatna nagyokat, bizonygatná, hogy nagyon szeret, aztán összepuszilgatna, majd menne a dolgára. Valami olyasmire van szükség, ami felébreszt mindkettőnket. És nemcsak a bensőnket, hanem a testünket is, nekem a nőiességemet, neki a férfiasságát.

Asztalhoz ülnek, Bobbynak kirakom a gabonapelyhet, a többieknek meg a palacsintát. Elég megalázó egy nőnek, ha reggel a család többi tagjának első pillantása az asztalra, a tányérra kúszik, nem pedig rá. Bobby azonnal felcsattan.

– Én csokisat akarok!

– Szeretnél! – mordul rá Steven, de a mostani lelkiállapotomban nem értek vele egyet. Nem véletlenül létezik az akarom szó is a szeretném mellett. Most én is kifejezetten AKAROK dolgokat. Nem SZERETNÉM, hogy minden rendbe jöjjön, hanem akarom.

– Nincs csokis, Bobby! Majd ma veszek.

– De miért nem vettél tegnap?

Nézem a csörgő tányérokat, evőeszközöket, azon gondolkodom, tényleg, miért nem vettem? Talán mert nem jegyzettömb a fejem? Talán mert mielőtt elmegyek vásárolni, nem caflatom végig a kétszáz négyzetméteres házat, hogy mi minden hiányzik és miket kell vennem? Nem mindegy? Nem vettem és kész! Nem mérgezett egéreledel van az asztalon, hanem fahéjas müzli.

Szerintem menstruálni fogok, mert még a müzli témától is embert tudnék ölni!

A tányérért nyúlok, sikerül szigorúan kérdeznem Bobbyt.

– Megeszed a fahéjasat, vagy kidobhatom?

Elsírja magát:

– Megeszem – szipogja.

Nancy nem is foglalkozik az egésszel, a palacsintájával játszik. Igen, játszik, ugyanis az nem evés, amit művel. Steven azonban megemeli a fejét, látom a tekintetén, hogy nem tetszett neki a reakcióm. A legszívesebben odamondanám neki: „Te vagy a férfi, miért nem állsz a sarkadra?” Miért mindig én vagyok a rossz?

Meghúzza a kávéját, megtörli a száját, föláll, és a székről leakasztja a zakóját, amit föntről hozott le. Annyira tökéletes, hogy az már fáj. Fájhat egy feleségnek, ha jól néz ki a férje? Ja! Főleg akkor, ha a feleség egy tréningben szorgoskodik a konyhában, rohan, pakol, gyereket visz oviba, bevásárol (csokis müzlit mindenképp, a fenébe is), miközben élete párja öltönyben feszít. Illatosan! De hát ugye én a háznak vagyok az asszonya, ő meg marketingigazgató egy nagy cégnél. Nem mindegy!

– Megyek. Sietek haza!

Ha ezt nem mondja, akkor is itt cseng a fülemben. Nincs reggel, amikor nem ezzel a mondattal lép ki az ajtón. Kitalálhatna már valami mást, mert olyan, mintha fölvette volna valami hangrögzítővel, és reggelente bekapcsolná, amikor a zakóját veszi. Behunyom a szemem, mert a többit is tudom. Puszi Nancynek, Bobbynak, aztán nekem. Az arcomra! Elmélázok kissé. Mióta adja a puszit az arcomra és nem a számra? Jó lenne meghatározni a dátumot, mert onnantól van baj.

A végső lépés, hogy a lépcső aljához áll, és felkiált Jamesnek, a nagyfiunknak, aki sosem válaszol.

– Helló, James!

Jó, megvolt!

Kimegy az ajtón, ahogy becsukja, rámjön a törhetnék- zúzhatnák. Hogy én mennyire utálom ezt a forgatókönyvet! Úgy, ahogy a nap többi részét is. Még csak reggel van, de már ezt a napot is gyűlölöm, mert megéltem már ezerszer. Jól döntöttem, lépnem kell! És nem finomkodunk ám! Belecsapok a közepébe, mert nincs idő szöszmötölni.

– Ha mindenki befejezte a reggelit, gyerünk!

A tálakat, mosatlanokat gyorsan bedobálom a mosogatógépbe, készen állunk az indulásra. Vannak helyzetek, amikor a hallásomat szelektívre kell állítani. Ilyen a reggeli készülődés is. Nancy állandóan lehozza a fél szobáját, és a játékait szorongatva könyörög, hadd vigye őket magával, Bobby meg folyton problémázik valamin. Például, hogy szúr a nadrág, vagy a zokni varrása a kislábujjához esik, és az roppantul zavarja. Ja! A csokis müzli! Igen, az is egy élet-halál dolog!

Pamela, nehogy elfelejtsd azt a pelyhet, mert mi lesz holnap reggel? Világvége!

Régen olvastam valahol, hogy az a gyermek, aki nagyon érzékeny ezekre a dolgokra, finnyás a ruhák kényelmét illetően, és apró-cseprő dolgokon akad fenn, az művészlélek. Lenézek Bobbyra, négyéves, fogalmam sincs, melyik művészeti ág izgatja, de valami hétszentség, mert nyivákol a zokni miatt, mint egy kiscica. Régen reagáltam ezekre a hisztikre, de megtanultam, úgy kell tenni, mintha nem is hallanám. Sőt nem is hisztik ezek, hanem kérések, amiket ha meghallasz, akkor illik behódolni. Így inkább nem hallom meg. Mindenesetre nem adják fel, mert egy hónapja ezt teszem, de a játékok még mindig lejönnek reggel, a ruha még mindig kényelmetlen…

Fölkapom Nancyt, megfogom Bobby kezét, irány a garázs.

– Vinni akarom a macit! – sír fel Nancy.

Nem. A maci marad!

Micsoda egy mocsok anya vagyok!

* * *

A nyár vége nálam olyan, mintha valamit lezárnék. Állítólag az ősz meg a tél még a versekben is az elmúlást jelenti, így nem is érzem magam teljesen hibbantnak. Együtt érzek a költőkkel, akik bánatukban őszi hulló levelekről írtak, meg didergő ágakról. Még csöppet sincs hideg, de már ősz van. A táj elszíneződött, a természet jelzi, hogy újraindul a körforgás. Ha a téli sötét hónapokra gondolok, mindig elszomorodom. Gyerekként még este is koriztunk, csúszkáltunk, vagy csak úgy játszottunk kint a parkban. Megváltozott a világ. Vagy én. Végül is nem okolhatom mindenért a világot. Itt születtem Chicagóban, itt nőttem fel, és elismerem, sosem akartam innen elmenni. Miért akartam volna, Chicago véleményem szerint a világnak egy olyan pontja, ahol minden van. Sokan lakják, zsúfolt, színes, de aki ide születik, annak ez a természetes. Voltaképpen olyan, mintha a fővárosban élnénk, mert Chicago semmiben sem marad el Washingtontól. Vannak városok, amik ugyanúgy központot jelentenek minden szempontból Amerikában. Ilyen New York is. Melyik miért. Apám például állandóan arról hablatyolt gyerekkoromban, hogy New Yorkba kéne költözni, mert ott a pénz. Maradtunk.

Egyvalami van, amit csöppet sem szeretek Chicagóban. Nem véletlenül kapta a szelek városa becenevet. Az egész egy politikai vitából ered, de a város az előnyére fordította. Mondhatni, Chicago az 1893-as világkiállítás óta számít nagy helynek. Magasépítészet indult. Felhőkarcolók és New York? Nem! Felhőkarcolók és Chicago. Minden itt kezdődött. Igen. Büszke vagyok rá, hogy chicagói vagyok.

A kontinentális éghajlat sokkal elviselhetőbbé teszi ezt a várost, mint jó párat az államokban. Chicago az a hely, amely minden évszakban, hónapban kellemesen élhető.

Beletaposok a fékbe, pirosat kaptam. A visszapillantóba nézek, Nancy még mindig szipog. Miért nem mindegy nekem voltaképpen, hogy viszi-e azt a macit? Miért nem tudom Bobby lábán kicserélni a zoknit, ha ő azt szeretné? Dühös vagyok magamra, a legszívesebben megfordulnék, hazavezetnék, zoknit cserélnék és Nancy kezébe adnám a macit. Az egyetlen, ami megállít, az a következetesség. Szerintem én vagyok az egyetlen a földön, akinek az nagyon nem megy. Kimondom: „nem kapsz csokit, mert nem ittad meg a tejet”. Eltelik két perc. „Oké. Ha megeszed a csokit, utána hajlandó vagy meginni a tejet?” Állandóan magamat húzom be ezzel az egésszel. Stevennel emiatt elég sok a vita közöttünk. Amit ő kimond, az úgy is van. Szeretem ezt benne, de én képtelen vagyok erre.

– Holnap hozhatod a macit. Rendben?

Az ablaknak támasztja a csöppnyi homlokát. Minden mindegy, ma egész nap a maci meg zoknik körül forognak majd a gondolataim. Az anyák és az ő lelkiismeretük…

A Lincoln parki óvodába járnak a gyerekek. Szeretem ezt a helyet, mert közel a part, és nagyon figyelnek a gyerekekre. Sőt, van valami tehetségmegfigyelőjük is. Ahogy ez most eszembe jut, elmosolyodom, talán ő megleli Bobbyban azt a művész vénát.

Befordulok a Belden Avenue-ra, leparkolok a hatalmas épület közelében, és bemegyek a gyerekekkel. Nancynek már eszébe sem jut a maci, látszik, hogy az ígéretem elég volt neki. Fölliftezünk az emeletre, átadom őket, iparkodom vissza a kocsihoz. Eddig ez a nap is olyan, mint a többi. Az extra most kezdődik. Jön az első lépés… Pontosabban ott tartok, hogy a tervem kész. Szükségem van azonban löketre, valakivel meg kell osztanom ezt az egészet, és az természetesen nem anyám lesz. Noha lehet, ő az egyetlen a földön, aki megértően megsimogatná a fejem búbját, miközben ezt mondja: „Okos ötlet”. Hát igen. Nagy valószínűséggel a barátnőm, Jessica nem ezt fogja mondani. Ő folyton azt hangoztatja, ha valaki menni akar, hát el kell engedni! De Steven nem akar menni! És én sem akarom, hogy menjen! Egyszerűen csak azt nem akarom, hogy minden így maradjon, mert akkor tényleg valaki menni fog!

A kocsiból hívom, ami nem meglepő, lévén, hogy az oviból hazafelé mindig rácsörgök. Általában azt a jó pár percet, amit megteszek hazáig, végigdumáljuk. Ilyen tájban ő otthon issza a kávéját, és majszolja a reggelijét új szerelmével, Peterrel.

– Jó reggelt!

– Helló, Pamela! Mi a helyzet?

– Van időd és kedved meginni egy kávét?

– Most?

Tény, nem sokszor ajánlok ilyeneket, de ennek oka van. Legtöbbször úgy találkozunk, hogy átjön hozzám, lefőzök egy liter kávét, és míg magunkba döntjük, mindenki kipanaszkodja magát. Ezen is változtatni szeretnék. Csak a szükséges időt akarom a házban tölteni. Többet kell kimozdulnom, ha csak egy kávéra is.

– Igen. Az ovi utcájában, a Starbucksban várlak.

– Hú! Szuper! Megtisztelő, hogy rám érsz!

Ebben érzek némi iróniát.

– Siess!

– Repülök!

* * *

Az órámra nézek, feszült vagyok, mert Jessica szokásához híven késik. Tudja, hogy nekem nem túl egyszerű az időbeosztásom, de kutyába sem veszi. Na persze, hiszen ő független. Elvált, gyermekei nincsenek, mindössze egy kibontakozóban lévő szerelem veszi el az idejét. Honnan tudná, hogy egy háromgyerekes anyának kész logisztika egy napja? Az egész élete! A saját fodrászszalonját üzemelteti, de ezt is profin csinálja, mert már olyan jól megy neki, hogy alig kell dolgoznia. A múltkor is nevetve mondta: „Keresik mások helyettem a pénzt.” Én meg? Egyetemet végeztem, közgazdász lehettem volna, de ehelyett egy házimunkát végző robot vált belőlem.

Egy pillanatra ismét kosztümben látom magam, ahogy belibbenek a tőzsdére és milliókat keresek egy nap alatt. Nem a pénz miatt, hanem csak úgy… Anyagi gondjaink most sincsenek. Steven nagyon jól keres, de kezd érdekelni, milyen az, ha te keresed meg a sok pénzt. Jó érzés lehet. Pontosabban iszonyú szexi lehet elegáns hacukában úgy végigvonulni, hogy tudják, vagy valaki, valamit letettél az asztalra.

Dühös vagyok magamra. Ez most komoly? A három gyerek az smafu? Nemcsak a társadalom nem becsüli meg az otthon maradó nőket, anyákat, hanem mi sem becsüljük magunkat. Ördögi kör. Ők nem minket, ezért mi sem magunkat.

Újra a sírás kerülget, a tenyerembe temetem az arcomat, mélyeket sóhajtozom, mégsem zokoghatok egy kávézó kellős közepén.

Jessica az asztalra csapja a laptáskáját, majd azonnal mellém is zuhan.

– Na jó reggelt! Késtem?

A csodásan csillogó „táskácskáját” nézem, azon gondolkodom, mi a francra jó az? Nekem még a nedves törlők sem férnének el benne, amikkel állandóan ki van tömve a batyum, mert a gyerekek folyton maszatosak valamitől. Mesterkurzust tarthatnának a miként legyünk mocskosak témában, ugyanis ha csak vizet adok nekik, attól is tuti koszosak lesznek. Nem is tudom, hogyan csinálják. Talán földet hordanak a zsebükben, amit összekevernek vele, aztán meg szétkenik az arcukon… Örök rejtély! Na de mindezt figyelembe véve, Jessica táskáját éppen ezért tudom csak „táskácskának” nevezni.

– Szia! Á… Nem késtél sokat. De tudod, hogy nekem még be kell vásárolnom. Bobbyért meg el kell mennem ebéd után az óvodába, mert sírt reggel, hogy nem akar menni.

No meg az a zokni ugyebár… meg a maci. Összefoglaló fogalomként nevezzük lelkiismeretnek.

– Jaj, Pamela! Az ég szerelmére! Hát persze hogy sír. Hadd engedje már el a szoknyádat! Ha sírt, hát sírt! Miért engedsz neki? Majd mész érte délután! Nem kiképző táborba vitted, csak oviba!

Mintha az anyámat hallanám!

Persze Jessica aztán tudja! Óvodát sem látott hatéves kora óta! Mindenkit idegesít a családban Bobby érzékenysége, még engem is, de ha ilyen, hát ilyen. Nancy kisebb nála, és lány létére sem picsog annyit, mint Bobby. Vallom, hogy a gyerekek nem egyformák, és a lelküknek semmi közük a nemükhöz, de azért jó lett volna, ha ellentétesen alakul. Már az éjszakákban is kirajzolódik ez a téboly. Sokáig aludtak egy szobában, és nem Nancy miatt kellett szétszednem őket. Bobby félóránként fölkelt, az volt a legborzasztóbb, hogy az okokat is sorolta: melegem van, fázom, szomjas vagyok, pisilnem kell… Ez a sok mocorgás azt eredményezte, hogy Nancy sem bírta kialudni magát, így átköltöztettük egy másik szobába. Féltem, hogy Bobby ettől még inkább kiborul majd, de csak maradt minden úgy, ahogy addig. A gyerekekben van egy gomb. Ha azt a Jóisten föntről megnyomja, akkor kidőlnek és egy perc alatt elalszanak. Az a baj, hogy nekem nincs ilyen. Amikor Bobby felébreszt, sosem tudok visszaaludni. Mire megtörténne, ismét az ágyam mellé áll, és jön a következő menet. Olvastam valahol, hogy a leghatékonyabb emberkínzás az alvásmegvonás. Úgy vallattak, törtek meg régen embereket, hogy nem hagyták őket aludni. Ma már tudom, van benne valami.

Ja! És az apáknak is van olyan gombjuk!

Az biztos, mert úgy alusszák át az éjszakai műsort, hogy annak párja nincs. Ebben Steven nem egyedi eset, jó pár barátnőmtől tudom. Még sokszor a játszótéren is ez a téma. Persze csak azután, hogy kinek mikor lett szobatiszta a gyereke, meg mit eszik. Micsoda hírek! Mindig szégyelltem magam, hogy ezek engem nagyon nem érdekelnek.

Lehajolok, fölveszem a földről a dobozt, amit eddig a bokám közé fogva őriztem.

– Mi ez? – kérdez érdeklődő arccal, előre tudom, hogy ki fog akadni.

– Egy telefon.

– Szuper! Most vetted? – A dobozhoz nyúl, kibontja, majd fintorogva rám néz. Nyilván nehezményezi, hogy nem egy iPhone. – Jobbra nem telik?

– Nem fogom használni… csak ritkán…

Erre hümmög, majd az asztalra támaszkodik. A félhosszú barna haját simítja, ellenőrzi, hogy a hajvasaló adta tökéletes simaság még mindig tart-e. A szeméhez kap, a lekonyuló műszempilláját igazgatja vissza, hogy az ismét fölfelé kunkorodjon. A sminkjére egyébként sincs gondja. A fodrászszalonjában működik egy kozmetika, ahol tartós sminket tetováltak rá. Emlékszem, egy hétig mást sem hallgattam, csak azt: „Tudod, milyen jó, amikor fölkelsz? Ugyanúgy nézel ki, mint amikor lefeküdtél!”

Közben a pincérnőnél rendelünk két kávét, én szigorúan minden nélkül, felvizezve, mert többek között a megbotránkoztató ötleteim mellett valami másra is adom a fejem. Diétára. Jessica szeme kikerekedik:

– Diétázni fogsz?

– Szóval szerinted is itt van az ideje.

– Nem mondtam.

– Látszik rajtad, hogy örülsz neki. Ha kövér vagyok, miért nem szólsz? – Na nem mintha nem látná az ember, csak az, ha a barátnő mondja, egészen más. Férj ne mondja! Ezt üzenem minden férfinak. Azon az sem segít, ha mézesmázos a körítés: „Szívem, milyen cuki ez a kis pocid!” Halott vagy! Nem is a sértődés miatt, hanem mert ekkor öli meg minden férfi a nőben a nőt. És ezzel magában a férfit…

– Nem is vagy kövér!

Hagyjuk!

– Mindegy. Új életet kezdek, és ebbe ez is beletartozik.

– És az új élet kezdéséhez kell az új telefon is? – mosolyodik el, érzem a gúnyt.

– Tudom, hogy hülyének fogsz nézni, de…

– Ne butáskodj már! Miért néznélek hülyének? A diéta miatt?! Pamela! Én állandóan fogyózok! – nevet fel.

Mondjuk, iszonyatos nagy szüksége van, hogy leadjon egy deka zsírt is, mert felháborító az ötvenöt kilója!

Felsóhajtok, most már semmi sem képes fékezni a feltörő könnyeimet. Láthatóan megrémítem, elkapja a karom, ahogy én szoktam Nancy lányom után kapni egy pofára esés előtt.

– Mi a baj? Te jó ég! Történt valami?

– Steven biztos megcsal! Elegem van mindenből, de legfőképpen magamból. Nézz rám! Arra sincs időm, hogy normálisan becsavarjam a hajam. A reggel másból sem áll, csak szendvicset gyártok, teát, kávét főzök, palacsintát sütök… Egy bejárónő lettem, és még csak meg sem fizetnek érte! Közgazdász diplomával! – Elhallgatok, mert a tekintetéből rájövök, hogy szinte üvöltök. Zavartan átnéz a másik asztalhoz, majd megemeli a kezét, int az ott ülőknek mentegetőzésképpen.

Jó ideig csönd van, alaposan megleptem őt. Nyilván arra számított, hogy kávézunk egy jót, fecsegünk a legújabb cipőjéről, és arról, hova utazik majd az új szerelmével.

– Nyugodj meg! – Közelebb húzza a széket. – Steven nem csal meg téged! Ha csalna, akkor ő lenne a világ barma. Elhiheted, hogy azt a palit, aki csalja a párját, több kilométerről is kiszúrom.

Próbál jobb kedvre deríteni, de nem nagyon sikerül. Tény, Jessica elég tapasztalt a félrelépő férfiak tekintetében. Pontosan ebből az okból kifolyólag van túl egy váláson is.

Mint mondtam, az ember folyton hasonlítgat, én is ezt teszem a saját férjemmel, összevetem a régi énjét a mostanival. Egykor a szex éltette, állandóan búgtunk, mint a galambok. El sem tudtam képzelni, hogy bekövetkezik az, ahol most tartunk, miszerint egész héten rám sem néz. Foghatnánk arra, hogy sokat dolgozik, fáradtak vagyunk, de kár kifogásokat keresni. A vágy az mindig utat tör magának, ha jelen van. Félek, Stevenben azért nem tör utat, mert elmúlt irányomba. És itt jön a női logika következő lépcsőfoka: a fontos szó az irányomba. Abban nem hiszek, hogy Steven igényei megváltoztak, így marad az egyetlen kézenfekvő magyarázat: szeretője van.

– Persze, persze… De csak van valami magyarázat arra, hogy így eltávolodtunk egymástól! Már szinte beszélgetni sincs miről a gyerekeken kívül.

A múltkor azon morfondíroztam, hogy miről beszélgettünk addig, amíg nem voltak gyerekeink. Vagy amikor még csak James volt. Mert jelenleg abból áll az egész, hogy ki viszi hova a gyerekeket, mikor jön haza, mit főzzek… Ezzel az erővel lemehetnék a játszótérre is beszélgetni a pelenkákról, etetésről, éjszakai bepisilésekről…

A támlának dől, megvonja a vállát, úgy válaszol, mintha sokkal tapasztaltabb lenne.

– Minden kapcsolatban vannak mélypontok. Azért nem kell mindjárt temetni. Az én házasságom más volt. Az a mocsok folyton félrekefélt! Steven nem ilyen!

Nem ért engem!

De ez nem is csoda, mert néha már én sem értem saját magamat. Steven csodálatos férj és csodálatos apa. Semmi rosszat nem tudok rá mondani, türelmes, kedves, erős, megbízható… De hát pont ez az! Nem akarom benne látni a férjet és az apát! A férfit akarom, én meg a nő akarok lenni!

Meg egyébként is… Jessica talán sejtette, milyen ember mellett él? Addig, míg nem szembesült vele, eszébe sem jutott, hogy egy mocsok pali. Persze az ő volt férje még véletlenül sem említhető egy lapon Stevennel, ezt elismerem. Ő tényleg egy gazember volt.

– Változtatnom kell!

Végigmér, majd grimaszol.

– A diétádat támogatom, de csak ha nem viszed túlzásba. Tudod, mit nem adnék azért, ha olyan melleim lennének, mint neked? És tudtad, hogy divat a nagy fenék? – Felnevet, ahogy én is, bár a sírhatnék is erősen úrrá lesz rajtam. Ez jó kis vigasz. – Még a celebek is implantátumot rakatnak a valagukba, hogy nagyobb legyen! Nem is kell fogynod, csak feszesedned. Azért azt ne feledjük, hogy szültél három gyereket. Szerinted én hogy néznék ki egy szülés után? Pamela, légy már egy kicsit büszkébb magadra! – Megfogja a kezem, látszik, hogy őszintén beszél. – A hajadat is állandóan összefogod, pedig ha ki van bontva, olyan vagy, mint egy oroszlán. Tudtad, hogy minden vadász álma lőni egy oroszlánt? – kacag fel.

– Hülye vagy!

– Pedig komolyan mondom.

– Nekem már van vadászom.

– Akkor kitalálunk valamit, hogy vadászni is kezdjen rád.

Na végre. Témánál vagyunk. Szerencsére Jessica oda lyukad ki, ahova én is. Pontosan azt szeretném, hogy Steven ringbe szálljon értem, nem akarok egy bevett vár lenni. Az elérhetetlen csúcs akarok maradni, aminek megmászásáért mindennap edzenie kell.

– Én már ki is találtam. – Megsimogatom a dobozt, ő is ránéz, szintén simogatja, mintha az egy állat lenne. Gyönyörű keze van, a körmei tökéletesek, olyan nincs, hogy ne hordjon ékszert. Ezen is változtatok! – Ezért vettem ezt a telefont. Idegen nőként behálózom Stevent. Egy ismeretlen számról fogok neki írni, ismeretlen nőként. Elcsábítom őt. Ismerkedem vele egy kicsit, felébresztem benne az ösztönt. Fogalma sem lesz róla, hogy a felesége bújik meg a háttérben. Kihozom belőle azt, amit nekem már régen nem mutat meg.

Olyan, mintha először nem értené, de nem lenne a barátnőm, ha nem venné a lapot.

– Ostobaság! És veszélyes. Mit akarsz? Üzeneteket akarsz neki írogatni, amikre ő nyilván válaszolni fog, hiszen férfi! – Nyilván? Nem! Most férj és apa. Nem férfi! – És aztán? Az egésznek nincs értelme. A lebukása után meg sértett feleségként számonkéred? Nincs nője, ezért te gyártasz egy műt?

Félig érti csak, hiszen ezt az egészet nem azért csinálom, hogy megbüntethessem őt. Az túl nagy ár lenne. Más a tervem ezzel az egésszel, és ez benne a csavar.

– Jaj, Jessica, semmit sem értesz! Az eleje stimmel. Kicsit húzgálom előtte a mézesmadzagot, és bár fáj még kimondanom is, remélem, hogy bekapja. De most jön a lényeg. Nem kérem érte számon, hanem kiélvezem mindazt, amit lenyalna erről a mézesmadzagról.

Hiába a szemhéjtus, hiába a macskavonal, most hatalmas golyóként kerekedik a szeme.

– Telefonszexelni akarsz vele?

Én is hangosan felnevetek. Esküszöm, már egy telefonszexszel is beérném!

– Remélem, annál azért jobban elkap!

– Nem tudsz örökre inkognitóban maradni.

– Nem is akarok. Ez csak a bevezetés. Aztán jön a hosszú, életünk végéig tartó játék. Az állandó csábítás, bedőlés, randizás…

Igen. Megbeszélek vele egy randit, amire ő azt remélve jön el, hogy egy idegen nővel találkozik. Ehelyett találja majd ott a feleségét, engem. De, mint mondtam, eszemben sincs patáliát csapni. Belemegyünk egy játékba. Én az idegen nő, ő a férfi, akinek be kell hálóznia. Tudom, hogy veszélyes, mert ebben az esetben nemcsak én kérhetem őt számon, hanem ő is engem. Elég ciki lesz, de életbe lép majd a sokkhatás, amire mindkettőnknek szüksége van.

Újra hátradől, csücsörít a szájával, mielőtt kérdezi.

– Ezt az anyád találta ki?

Ha valaki ismeri anyámat, akkor az ő, de látom, most ez nála is beteszi a kaput.

– Nem. Én.

– És arra nem gondoltál, hogy mi van akkor, ha nem úgy sül el, ahogy szeretnéd? Mi van, ha Steven megsértődik, amiért csapdába csalod?

Dehogynem. Hogyne gondoltam volna erre? Igaza van Jessicának, ez tényleg egy csapda. De olyan csapda, amibe bemászok mellé, és együtt jövünk ki. Ki is mondom, mire jutottam.

– Ha így történik, akkor nem szeret. Ha valaki szereti a másikat, akkor látja a kétségbeesett próbálkozásait is. Azt meg nem is szépítem, hogy én kétségbeesetten próbálok most valamit tenni. Ha ez a valami számára felháborító lesz, akkor már olyan távol vagyunk egymástól, hogy inkább növelni kell azt, nem közeledni.