Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-28-1

Ajánlom azoknak, akik a játék élvezetéért játszanak, és azoknak is, akik túl komolyan veszik az életet. Ne feledjétek, nincsenek írott szabályok, mert azokat mi magunk alkotjuk. Bele kell kóstolni a vereség ízébe is.

Fogadjátok el, de ne adjátok fel, inkább nyissatok új játszmát! Az ördögi játszma elkezdődött, de egyszer angyali véget ér.

Reggie

Két dologhoz értek:
a játékhoz és a nőkhöz

„Szenvedély nélkül az ember csak lappangó erő, bennem viszont buzog az életkedv. Bűntudat nélkül hódolok a női nem által keltett buja vágyaimnak, és gátlások nélkül elveszek mindent, amit nyújtanak nekem. Ha minden íratlan törvényt betartanék, elveszíteném a lényeget. A szabadságom.”

(Henri-Frédéric Amiel)

– Mondd csak, Reggie, nem unod még ezeket a kisded játszadozásokat? – vágta be a limuzinom ajtaját a legjobb barátom.

– Mire gondolsz, Juke? – szaporáztam meg a lépteim.

– Erre a kis nőcskére – bökött az előttem tipegő szőke cicababára. Olyan hangsúllyal mondta, mintha a csaj nem hallhatta volna. Hangosan kacagtam fel a megjegyzésén.

– Csak nem féltékeny vagy? Már a tiéd lehet – vontam meg a vállam. – Sőt, megkérlek, hogy szabadíts meg tőle! – vigyorogtam, mialatt beléptem a Bellagio Casino bejáratán, ahol már törzsvendégnek számítottam.

– Annyira közönséges tudsz lenni – vágta oda álszenten. Pontosan tudtam, amint alkalma nyílik rá, ő is meghúzza majd a pénzért mindenre kapható hölgyeményt.

– Most az autóban történtekre célzol? Talán zavart? – sandítottam felé.

A legújabb kísérőm, vagyis sokkal inkább játékszerem ugyanis a lábaim közt a száját nem éppen a rendeltetésének megfelelően beszédre használta, más módszert alkalmazott, hogy biztosítson engem arról, hogy számára nincsenek határok.

– Hagyjuk! – csóválta a fejét. – De nem gondolod, hogy ideje lenne már komoly dolgokkal is foglalkoznod?

– Most is ezt teszem – vontam meg hanyagul a vállam.

– Mivel? Azzal, hogy bulizol és szórod a pénzed? – A hangjából kihallatszott a megvetés. – Egyszer az is elfogy.

– Nem hinném, hogy ehhez neked bármi közöd lenne – néztem rá olyan tekintettel, hogy értse, hol a helye. Habár évek óta a legjobb barátom volt, akadtak helyzetek, amelyekbe még neki sem hagytam beleszólást.

– Ideje lenne már megállapodnod, és komolyan venned a nőket.

Tettetett meghökkenéssel torpantam meg. Minden bizonnyal elment az esze. Szembefordultam vele és hangos nevetésben törtem ki.

– Te lázas vagy, öregem, vagy csak megbolondultál. Ezt nem gondolhatod komolyan.

– Reggie, az élet rövid és egy napon azon kapod majd magad, hogy végtelenül magányos vagy. Eljön majd az idő, amikor a húszas lányok észre sem fognak venni.

– Te most csak hülyéskedsz velem, ugye? Amíg ez tele – lobogtattam meg előtte a bankkártyám –, nem kell attól tartanom, hogy nem vesznek majd észre a csajok. Megállapodás, hah! – forgattam a szemem. – Ha bolond lennék. Pont neked magyarázzam, hogy a kurvák még mindig olcsóbbak, mintha megnősülnék? A kötöttségekről és a problémákról, amit egy nő okozhat, nem is beszélve. Nem hiányzik egy ragadós, féltékenykedő, rinyáló liba, aki megfojt a „szeretetével” – mutattam idézőjelet az ujjaimmal.

– Reggie, én hiszem, hogy te ennél többre vagy hivatott. Ez előbb-utóbb unalmas lesz.

– De még nem az – csaptam a vállára. – Hozd nekem a zsetonokat! Játszani fogunk! Méghozzá nagy tétekben. Ez mindig jó móka – léptem el tőle, meg sem hallgatva az érveléseit. Nem volt kedvem a szent szövegekhez. Az én életem erről szólt, és élveztem. Eszem ágában sem volt ezen változtatni. Komoly üzletember legyek? Én? Ugyan már! Na, az lenne csak unalmas! Maximálisan kihasználom a helyzetet, hogy gazdagnak, győztesnek születtem. Tekintetemmel már a legközelebbi pókerasztal játékára koncentráltam. Nyerni jöttem és én nyerni is fogok! Én mindig diadalmasan távozom, és minden esetben megkapom, amit akarok. Ennél nem adom alább.

Pár órával később a hangulat körülöttem és a pókerasztal körül már a tetőfokára hágott. Folyamatosan emeltem a téteket. A kaszinó hoszteszei kitüntető figyelmét élveztem. Az alkalmazottak igyekeztek kivétel nélkül a kedvemben járni, szinte királyként kezeltek, és ez a bánásmód igencsak ínyemre való volt. Szerettem a kivételezettséget és a körberajongást. Most is mámorban úsztam és hagytam, hogy a hölgyek szórják helyettem is a pénzem. A tekintetemmel a tömeget vizslattam, Juke-ot kerestem, aki már az este elején eltűnt. Kicsit idegesített az utolsó beszélgetésünk. Ez nagyon nem vallott rá. Vajon mi üthetett belé?

A bárpultot pásztáztam, amikor is megakadt a szemem egy csinos fiatal nőn. Mosolygós, szikrázóan zöld tekintete váratlanul összeakadt az enyémmel. Összeforrt a pillantásunk, majd elkapta rólam és újra a partnerének szentelte a figyelmét. Hosszan, szemérmetlenül bámultam. Úgy tűnt ki a tömegből, mint a legfényesebb csillag az égbolton. Szemrevaló teremtés – nyugtáztam. Alaposan végigmértem. Testhez tapadó fekete egyenruhája kihangsúlyozta varázslatos idomait, vörös rúzsa pedig azonnal a szépen ívelt szájára vonta a figyelmemet. Tehát itt dolgozik. Remek! Szikrázó szem és csábító ajkak… mesés test és formás lábak. Jöhet! Ahogy a magas sarkú cipőjében illegett, kirajzolódtak az izmos combjai. Hmm… csinos kis darab. Ínyemre való falat. Egy idősödő férfi társaságában látszólag remekül szórakozott. Hangos kacagásban döntötte hátra a fejét, majd a hosszas szuggerálásom eredményeként újra felém sandított. Helló! – vetettem be a féloldalas mosolyom. Bájos arckifejezése váratlanul eltűnt, de nem eresztettem. Hosszan tartottam fogva a tekintetemmel. Feszengett, kihúzta magát, majd mintha csak zokon venné az érdeklődésemet, szinte hátat fordított nekem. Mi a fene? – hőköltem hátra. Megszoktam, hogy velem kacérkodni szoktak, nem pedig lerázni. Minden nő az én figyelmem felkeltésén munkálkodott. Engem nem szokás levegőnek nézni – forgattam a szerencsezsetonom egyre gyorsabban az ujjaim közt. Ki ez a kiscsaj? Minden bizonnyal még nem tudja, ki vagyok – csaptam le a játékszerem az asztal lapjára. Sebaj, ezt sürgősen orvosolni fogjuk. Most azonnal megtudja. Elhatároztam, elérem, ő sem lesz kivétel. Öt percen belül a kegyeimért fog versengeni. Összehúzott tekintettel intettem a mellém rendelt frivol kísérőlánynak.

– Az igazgatóval akarok beszélni. Most! – ellentmondást nem tűrően mordultam rá kissé frusztráltan. Nekem nem mondhatnak nemet, és főleg senki nem nézhet rajtam keresztül. A megszeppent nő engedelmesen bólintott, majd gyorsan el is viharzott. Egy kis idő elteltével Colemannel, a kaszinó igazgatójával a nyomában tért vissza.

– Mr. Reynolds! Üdvözlöm! Remélem, mindennel elégedett – bájolgott negédesen. Az ujjammal a bárpult felé böktem egyenesen a bosszantó csinibaba felé, aki azóta sem pillantott rám.

– Áh, ő Victoria Sawyer, csak pár hete van nálunk. Azért nem láthatta még, mert az utóbbi időben kissé hanyagolt bennünket.

Nem törődve a burkolt szemrehányással közöltem vele:

– Őt szeretném ma estére.

– Nem hiszem, hogy ez túl jó ötlet lenne – pillantott egyenesen a szemembe, mintha azt akarná sugallni, hogy ő nem az a fajta lány. Minden nő azt hangoztatja, hogy ő nem olyan. Nem is tudom, ki lepődik meg jobban, amikor bebizonyosodik, hogy de bizony, ő is olyan. Én többnyire nem. – Azt javaslom, válasszon másikat! – fűzte még hozzá.

A szemöldököm az egekbe szaladt. Ez most elutasított? A kaszinó szénája nem állt éppen a legjobban, éppen ezért törekedtek annyira a milliomos vendégek kedvében járni. Felálltam és jelentőségteljesen megigazítottam a zakómat.

– Azt majd a hölgy eldönti. Mi maga, erénycsősz? – vágtam oda.

– Nézze, Mr. Reynolds, mindig kellő körültekintéssel válogatjuk meg a kísérőit, de…

– Jól értem, hogy maga most nemet mond nekem? – tekintélyt parancsolóan, lesújtóan villogtattam felé a szemem. Azonnal vette a lapot.

– Nem. Szó sincs róla – idegességében mélyeket sóhajtott. – Azonnal intézkedem – sütötte le a tekintetét, és beletörődve indult el az érintett hölgyemény felé. Na, ugye! Mindig a pénz beszél…

A tekintetemmel követtem, ahogy Coleman felvilágosítja a csinibabát a kialakult helyzetről, aki most már kíváncsi pillantást vetett felém. Az igazgató magára erőltetett nyugalommal letelepedett a bárszékre a nő helyére az idős férfi mellé, miközben vágyaim aktuális tárgya határozott léptekkel közeledett felém. Tudtam én! Ahogy a tekintetembe fúrta gyönyörű, szelíd, smaragdzöld szemeit, különös borzongás futott rajtam végig. Az ártatlan pillantása felcsigázott. Victoria. Vicky… Jó kis estének nézünk elébe! A testem, ahogy felém tartott, egyre forróbb és forróbb lett. Minden mozdulata csábítóan dögös volt. Rettentő furcsa. Démoni! Ez kedvemre való kihívás lesz. Szerettem a jónak tűnő rossz lányokat. Mindegyik el akarta hitetni az emberrel, hogy ő más. Hát persze hogy az. Az egyiknek szőke haja van, a másiknak barna. A különbség ezzel ki is merült. Ezt a lányt azonban nem tudtam ilyen egyszerűen besorolni, és nemcsak a szőkésbarna haja miatt, hanem mert látszólag az a fajta tartás volt benne, amivel elérte, hogy ne csak egyszerűen felfigyeljek rá, hanem fel is pörögjek tőle.

– Mr. Reynolds? A nevem Victoria Sawyer – nyújtotta a kezét barátságosan. Megfogtam, de mintha áramütés ért volna, egy pillanattal később vissza is rántottam.

– Reggie Reynolds – erőltettem magamra nyugalmat, és tekintélyt parancsolóan néztem rá. Azt akartam, hogy tudja, miféle fickóval van dolga. Közelebbről megcsodálva, képtelen volna levenni a tekintetem festői arcáról.

– Mr. Coleman már tájékoztatott, hogy ki maga – mért végig jelentőségteljesen.

Tényleg egy apró fintor rándult a szája szélén?

– Ne pocsékoljuk az időt felesleges köröket futva – biccentette oldalra a fejét. – Nos, miben segíthetek magának? Hol kezdjük? – A hangja bársonyos volt, minden idegszálam megfeszült tőle. Hogy hol kezdjük? Volna elképzelésem. Szokásos magabiztosságom ellenére most mégis szükségem volt egy pillanatra, hogy összekapjam magam, így határozottan az egyik rulettasztal felé tereltem. Biccentett, majd megindult előttem, így volt alkalmam hátulról, közelebbről is megcsodálni a bájait. Hosszan elidőztem a formás fenekén. Feljebb vándorolva a merészen kivágott hátrészre meredtem. Nincs rajta melltartó. Habár nem olyan régen elégültem ki, éreztem, legjobb lesz hamar fedezékbe vonulni, ha nem akarok közbotrányt okozni. Régen találkoztam már olyan nővel, aki a puszta létezésével ilyen szinten felkeltette volna a férfiasságom. Ledobtam magam az egyik székre, ő pedig szorosan mellettem állt meg. Ahogy felém nyújtott egy pohár whiskey-t, az illata megbabonázott, és egy pillanat alatt elárasztotta az érzékeim. Az érintése villámcsapásként áradt szét bennem. Kiszállt a fejemből minden vér és másodpercek töredéke alatt máshová vándorolt. A szentségit! Egyben húztam le a pohár tartalmát, mire felvont szemöldökkel méregetett.

– Jól van? – érdeklődött aggodalmas arckifejezéssel. A hangja tovább rontott a helyzeten. Megbűvölve éreztem magam. Rögtön éreztem, hogy valami baj van velem.

– Persze – feleltem színlelt határozottsággal, majd a rulettnek szenteltem a figyelmem. Gyorsan magamra kellett találnom. Uralnom kellett a helyzetet.

A rulett volt a legközkedveltebb szerencsejáték ebben a kaszinóban. Pofonegyszerű szabályai miatt vált népszerűvé. Nem kell különösebb agyalás hozzá. Minden cellához szám és szín tartozik, ezek különböző kombinációjára helyezik fel a játékosok a téteket. Hihetetlen összegek landoltak pillanatok alatt az asztalon, melyek hatalmas nyereményekkel kecsegtették a játékosokat. Hamar pörögtek egymás után a tétek, és ennek köszönhetően én is lassan magamra találtam. Időnként összeakadt ugyan a tekintetem a kis jelenéssel, de ő a bosszantásomra igyekezett a kontaktust a minimálisra csökkenteni. Nem tetszett, hogy amióta csak megláttam, ő uralta a terepet. Sürgősen a kezembe kellett vennem az irányítást. Összegyűjtöttem a legnagyobb értékű zsetonokat az asztalról.

– Már végzett is? – vont kérdőre, és végre újra mélyen a szemembe fúrta a tekintetét. Tudtam jól, hogy az ő dolga engem minél tovább az asztalnál tartani, hiszen minél többet játszom, annál nagyobb az esély, hogy veszítek és ezzel a kaszinó bevételét növelem. Ördögi vigyorral a képemen a fejem ráztam.

– Még csak most jövök bele – kacsintottam felé, ő pedig a kezemben lévő zsetonokra pillantva elismerően hümmögött.

– Maga aztán tud élni, Mr. Reynolds – szaladt ki a száján, de gyorsan az ajkába is harapott. Ezzel ismét sikerült kizökkentenie. Bosszúsan szitkozódtam magamban. Elképesztő, hogy ennyi év csajozás után még volt nő, aki képes volt ilyet kihozni belőlem.

– Inkább úgy fogalmaznék, szeretek – válaszoltam az előbbi megjegyzésére. A legtöbb nő odavolt a veszélyesen élő pasikért, akik nem riadtak meg az esetleges kockázatoktól. Le akartam őt nyűgözni. Bármi áron. Intettem, hogy adja ide a kezét. Vonakodva, de felém nyújtotta. Felfordítottam, majd a tenyerébe nyomtam a zsetonokat. Aggodalmasan, kérdőn pillantott felém.

– Most maga jön – intettem a fejemmel az asztal felé.

– Én nem játszom, Mr. Reynolds. A matek nekik dolgozik – bökött a krupié felé. – A nehezen összekapart nyereséget gyorsan elviszi egyetlen peches sorozat – akarta visszaadni a pénzt.

– Hitetlen – ráztam a fejem. – Ez nem a maga pénze, az enyém. A maga számára nincs tétje a dolognak. Egyébként pedig érzem, hogy maga szerencsét hoz nekem – hajoltam közelebb és ördögien suttogtam a fülébe. – Itt vannak ezek a zsetonok. Tegyen fel mindent egy mezőre! – csábítottam.

– Ez rengeteg pénz és én nem kockáztatok – hüledezett. Tudtam jól, mi a pálya. A hoszteszek csak óvatosan csinálhattak ilyesmit. Ha egy ügyfél berágott amiatt, hogy eljátszották a pénzét, komoly gondjai lehettek a kaszinónak. Többnyire annyi volt a dolguk, hogy biztassák a játékosokat a további tétek feltételére.

– De én igen, és ez az én pénzem – erősködtem. – Nem azért vagyok itt, hogy milliomos legyek, hiszen már az vagyok, hanem hogy jól érezzem magam. Lássuk be, a főnökei fognak a legjobban örülni, ha elveszíti. Gyerünk, tegye csak fel! Magának nincs vesztenivalója – noszogattam. Lepillantott a zsetonokra, majd felém kapta a fejét.

– Ez több mint a fogadási plafon. Ennyit nem tehetek fel egy mezőre – kerekedtek ki a szemei.

– Azt gondolom, ez esetben kivételt tehetünk – pillantottam a kaszinó közelben álló igazgatójára, aki helyeslően bólintott a kipirosodott arcú kísérőm felé. Éreztem, hogy sosem hozták még ilyen helyzetbe. Izgatott a tudat, hogy én ismertethetem meg ezzel az élménnyel. Látszott rajta, habár vagány csajnak tűnt, legbelül azért csak egy félénk kis nyuszi volt.

– Ha nem jön be a választott szín, akkor garantáltan elbukom a pénzét – morfondírozott.

– Ilyen az élet – néztem mélyen a szemébe. Tetszett nekem ez a nő.

– De ha hatszor piros jött ki, mennyi az esélye, hogy hetedjére is piros fog kijönni? – tanakodott.

– 50 százalék – vágtam rá.

Elgondolkodva ingatta a fejét.

– Téved. Ha 50 százalék lenne az esély, akkor nem is lenne rossz biznisz! De ott van a nulla is, ami miatt hosszú távon bukni fog – összeszűkült a szeme. – A bank pedig garantáltan nyer – fejezte be az előző mondatát. – Nem akarok ünneprontó lenni, de nem ezen fog meggazdagodni. A nulla a rulettben se nem piros, se nem fekete, nem is páros, nem is páratlan. Fel kell önt világosítanom, hogy átlag minden harminchetedik pörgetés a kaszinó tiszta haszna. Vagyis messze nem 50 százalék a nyerési esélye.

Most ki is akar itt kit lenyűgözni? Hangos kacagásban törtem ki. Ma este tényleg remekül szórakozom. A legtöbb nő gondolkodás nélkül, lelkesen dobta volna bármelyik mezőre a pénzem, mialatt kéjesen hozzám dörgölőzik, de ő nem. Megfogtam a kezét, benne a zsetonokkal.

– Az élet csak egy játék. Maga dönti el, hogy játékos vagy játékszer lesz benne – csábítottam. – Játsszon! Szűz keze van, ha jól sejtem. A szűz lányoknak pedig mindig szerencséje van – kacsintottam rá, mire lesütötte a szemét. Igen, ez a nő is határozottan olyan, mint a rulett… Megteszem a tétjeimet, és vagy bejön, vagy nem, de én kockáztatok, hiszen nincs veszítenivalóm.

Egy pillanattal később felkapta a fejét, elszántan behajolt az asztalra és mindent feltett a nullára. Alaposan megfigyeltem őt. Kecsesen ringatta a csípőjét, kacéran megvillantotta a combfixét. A nyálamat csorgattam, ahogy behajolt a rulettasztalra megtenni a tétjét. A mély dekoltázsa belátást engedélyezett a domborulataira, kerek fenekén pedig kihívóan feszült a leheletvékony anyag. Elállt tőle a lélegzetem. Innentől kezdve nem érdekelt semmi, csak hogy megkaphassam. Hú, mekkorát fogok ma élvezni!

Tátott szájjal meredtem rá. Magabiztosan, felvont szemöldökkel, kihívóan nézett rám. Hosszú combok, derékig érő szőkésbarna hajzuhatag. Mégis ki tudna ellenállni neki? Hűha! Azonnal átjárta a testem a vágy. Játszik velem. Ez jó. Biztosra vettem, hogy akármi is lesz ennek a játéknak a végeredménye, fél órán belül a kaszinó valamelyik emeleti hotelszobájában fogom döngetni ezt a bombázót. Hazáig tuti nem várok! Ő is engem nézett, a krupié pedig elindította a kereket. Mámorító érzés volt. Mintha egy hullámvasúton ültem volna.

A rulettben általában mindössze néhány egyszerű szabály érvényesül, melyekkel könnyű elkezdeni játszani, de a játék idővel egyre bonyolultabb és bódítóbb lesz. A fehér rulettgolyó együtt pörög a kerékkel. Amikor a kerék megáll, a golyó is megérkezik a kerék valamely cellájába. Ezzel a játéknak vége. Az egész pár perc alatt lezajlik. Amelyik számon a golyó végül megáll, az lesz a nyerő, és ha erre fogadtál, te nyertél. Igen ám, de a számoknak bizonyos tulajdonságait is megtehetjük. Piros, fekete; páros, vagy páratlan… Jól mondta a gyönyörűség. A nyerési esélyünk az első pörgetésnél kevesebb mint 50 százalék, megközelítőleg 48,6 százalék. Tehát nagyobb esélyünk van veszíteni, mint nyerni. A vesztes téteket pedig a krupié könyörtelenül besöpri a bankba.

Ami engem lenyűgözött a rulettben, az a kilépés az irracionalitásba. Kapcsolat a véletlen birodalmával. A rulettasztalnál a siker vagy a kudarc nem függött a logika törvényeitől. Ez valahol felidézte bennem a világ sötét kezdetét, amikor még nem létezett erkölcs. Ebben a játékban korlátlan lehetőségek nyíltak arra, hogy kihívjuk magunk ellen a sorsot, és valami hatalmas szerencsével helyrehozzuk a származásunk, szegénységünk, helyzetünk és életkörülményeink miatt elszenvedett igazságtalanságokat. Egy pillanat alatt találhattuk magunkat a mennyben vagy a pokolban.

Hosszan néztük egymást, amikor meghallottuk, hogy koppan a golyó. Egyszerre kaptuk az asztal felé a fejünket. Nulla. Nyert. A hangos ováció gyűrűjében kikerekedett szemekkel szuggeráltuk mindketten a kereket. Lelkes sikoltozás vette kezdetét az asztalnál, a kis Victoria azonban meredten, értetlenül bámulta a golyót.

– Gratulálok! Ügyes volt – tapsoltam neki elismerően. Döbbenten kapkodta a fejét köztem és a rulettasztal közt. Nem voltam hülye, tisztában voltam vele, hogy azért tett fel mindent a nullára, mert remélte, hogy mindent elveszítek. Annak az esélye, hogy a nulla jön ki, ironikusan majdnem egyenlő volt a nullával. És mégis! Ő még nem tudhatta, de a szerencse mindig mellettem van!

A krupié elém tolta a nyereményt, én pedig felkaptam a legnagyobb összegű zsetont és a kezébe nyomtam.

– A tippért – somolyogtam.

– Ezt nem fogadhatom el – dadogta sápadtan. Az összeg, amit kapott, valószínűleg több volt, mint amennyit egy hónap alatt keresett ebben a kaszinóban.

– Oh, dehogynem. Higgye el, ez itt normális. Költse magára! Kiérdemelte.

Az igazgató felé pillantott, majd a jóváhagyásos bólintást követően rám emelte lenyűgöző arcát és magabiztosan letette elém a zsetont.

– Nem. Köszönöm – szegte fel az állát. Ezzel most jól meglepett.

Ha arra számítasz, bogaram, hogy könyörögni fogok, csalódni fogsz. Én mindent csak egyszer ajánlok fel az életben. Nem szerettem a nőket, akik megjátszották az agyukat és kérették magukat. Az ő pillantása azonban megkönnyebbült volt, amikor észlelte a visszakozásom. Hosszan merengtem rajta, majd arra jutottam, valószínűleg az este befejezéseként kamatostul kipréseli majd belőlem. Nem kell a nőket félteni.

Ám a későbbiekben igencsak nagy meglepetésben részesültem. A hajnal közeledtével a pulthoz kísért, hogy rendezhessem a számlám, ami ma, neki hála, jelentős plusszal zárult. Az ajtóban elköszönni készült.

– További szép estét kívánok, Mr. Reynolds!

– Az estének még koránt sincs vége, Miss Sawyer. Nincs kedve velem tartani? – Erre a pillanatra vártam egész este. Összeszűkült szemeiből érzékeltem, hogy nagyon is érti, mire akarok kilyukadni.

– Sajnos nekem még dolgoznom kell – utasított el udvariasan.

A nem az nálam általában nem, de ez esetben jobban akartam ezt a nőt, mint hogy ezt a választ elfogadjam.

– Nézze, Vicky, szerintem sejti, hogy nem jár rosszul, ha velem tart, de ha egy nő felesleges köröket futtat velem, azt nagyon nem szeretem. – A hangom kissé élesre sikeredett. Nem volt kedvem azon rágódni, hogy most valódi nemet mond, vagy csak kéreti magát.

– Mr. Reynolds, nem akarok udvariatlan lenni, mert valószínűleg maga megszokta, hogy a lábai elé vetik magukat a nők, de a nem az nálam nem – hangsúlyozta ki az utolsó szót. A gyönyörű szemei szinte szikrákat szórtak. – Viszontlátásra! – pördült meg, és kapkodta a lábait felfelé a lépcsőn, de én nem bírtam elviselni a vereséget. Felzaklatott a merev elutasítás. Valami érthetetlen okból dühös lettem. Egész este szorított a nadrágom e miatt a kis nő miatt, most meg csúnyán pofára ejtett. A csalódottság frusztrálttá tett. Muszáj volt felülkerekednem.

– Áh, szóval visszamegy inkább a vénemberhez. Az érettebb pasikat kedveli talán? – vetettem oda epésen.

Hitetlenkedve fordult velem újra szembe. Ahogy akkor lenézett rám, igazán megsemmisítő volt.

– Tudja, mit, Mr. Reynolds, igen, tényleg az érettebb gondolkodású férfiakat szeretem – sétált közelebb.

– Én a jófiú vagyok – kacsintottam egy gonosz mosoly kíséretében. Gondoltam, ettől majd hanyatt vágja magát.

– Csak annyira, mint én milliomos – húzódott gúnyos mosolyra az ajka. – Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha én most távozom. További szép estét! – akart nekem újra hátat fordítani. Most mi van? Engem egy nő sem hagyott még faképnél. Egy sem kosarazott ki. Eddig…

– Csak ne álszenteskedjen! Maga is ebbe a kaszinóba jár – szúrtam oda. Megtorpant, majd dühösen pördült felém.

– Dolgozni! Én itt az ilyen önkényeskedő alakok sértéseit elviselve keményen megdolgozom a pénzemért, nem pedig elherdálom azt. Ha annyi felesleges vagyona van, jótékonykodjon! – Láttam, hogy igencsak kihoztam a béketűréséből.

– Meglehet, nem vagyok egy angyal, követek el bűnt, de azért nem vagyok ördög. Nem értem, mi a problémája velem, bőkezűen megfizetném a szolgálatait.

Az ajkai megnyíltak, majd megrázta a fejét.

– Maga… maga egy… – nyelt egyet és a cenzúrázatlan szavak helyett megfontoltabban bökte ki – beképzelt milliomos, aki azt hiszi, mindent és mindenkit megvehet, de ki kell ábrándítanom: én nem vagyok eladó és nem is leszek az soha.

Nem várt választ, faképnél hagyott. Csalódottan és ingerülten néztem utána. Juke hangos röhögésére eszméltem az autómnál.

– Téged jól pofára ejtettek, haver – fejtette ki a jókedve okát.

– Fogd be! – szűrtem ki a fogaim közt. Gyűlöltem, ha az én káromra mulatott.

– Ejha, de zabos vagy! Csak nem kielégítetlen maradtál? – hahotázott hangosan.

– Fogd be! – ismételtem, és dühösen a kocsim tetejére csaptam. – Ez a kiscsaj, garantálom neked, hogy hamarosan készségesen fogja teljesíteni minden kívánságom, majd meglátod.

– Én a helyedben nem vennék rá mérget. De mit érdekel ő téged, ott van még a többi, akik mind arra várnak, hogy megdöntsd őket. Felejtsd el, öreg, hagyd a fenébe!

– Ha már itt tartunk, hol a pokolban császkáltál egész este? – pillantottam felé szemrehányóan.

– Elszórakoztatott a kis szőke. Nekem legalább jó estém volt – vigyorgott sokatmondóan.

– Kapd be! – dobtam be magam az autóba, majd mielőtt a sofőr indíthatott volna, még felnéztem a lépcső tetejére.

Az eddigi életem során egyvalamit már megszoktam: ha valamit nagyon akarok, azt meg is szerzem. A céltáblám közepébe pedig jelenleg Victoria Sawyert állítottam.

Vicky

A bűn barlangjában

„Az élet egy nagy kaszinó! Egy nagy rulettkerék. Téteket raksz fel, és döntéseket hozol. Végérvényesen és visszavonhatatlanul. Játszhatod biztonságosabban is, kevesebbet kockáztatva, de csökkentve ezzel az esélyét a nagy lehetőségeknek. Vagy játszhatod hazardírozva, a nagy siker reményében. De játszanod mindig kell! Mert az élet egy nagy kaszinó. A nyertes pedig az, aki megtanul rajta nevetni, még akkor is, ha éppen vesztésre áll…”

(Vincent & Vincent)

Magam elé meredtem, és csak pörgött és pörgött a rulettkerék. Annyira gyűlöltem ezt az egész kaszinót, de főleg ezt a játékot. Körbepillantottam az embereken és mindegyik arcáról lerítt az izgalom, a kihívás és az eltökéltség. Ezek szerint ők tényleg hisznek a szerencsében. Elnéztem a kerék forgását, a Black Jackezőt, aki tizenkilencre lapot húz, vagy a hármas befutót a mozivásznon, és rá kellett döbbennem, ezek az emberek tényleg azt gondolják, hogy ilyen a valóság. Kapaszkodnak a félkarú rablóba, még a legnagyobb balek is, aki őszintén hitte, biztosan jackpotot ránt. Nevetséges. A hétköznapi játékosok sohasem olyanok, mint a legendába forduló kaszinótviszterek. Ezek itt mind egytől egyig vesztesek! Még csak nem is a meggazdagodás ígérete vezette őket, sokkal inkább a hétköznapok előli menekülésről szólt a játék. Pénzt szórni a gépbe a legegyszerűbb dolog a világon. Nem kell hozzá különösebb ész, csak beugranak a legközelebbi játékterembe és kezdődhet a móka. A dühítő, hogy legtöbbjüknek még csak lövése sincs az egészről. Fel nem foghattam, mi nyújtott nekik élvezetet, hiszen percről percre dollárszázezrekkel, -milliókkal lettek szegényebbek. Felfordult ettől a gyomrom. De mégis itt dolgoztam. Én is a részese voltam, mert kellett a pénz.

Las Vegas… fényűzés, egy mesevilág, amit az átlagember pár napig élvez, majd visszatér a való életbe. A gazdagok számára tényleg ez volt a valóság, ahol jól érezhették magukat, de az itt dolgozóknak csak egy munkahely, ahol a szürke hétköznapok követték egymást, és arról álmodoztunk, hogy egyszer majd kiszakadunk innen.

Csak pár hónapja dolgoztam egy hoszteszügynökség jóvoltából a luxuskategóriájú Bellagio Casinóban, de ezt a pazarlást még ennyi idő elteltével is képtelen voltam megszokni. Őrült dolgokat láttam, hallottam és éltem meg. Rá kellett jönnöm, hogy az emberek nem okosak. Sőt! Sokszor még csak nem is normálisak. Képesek pillanatok alatt teljesen elveszíteni a realitásérzéküket. Nem tudják behúzni a féket, képtelenek megállni. Pechemre az én feladatom pontosan az volt, hogy ennek gondolata meg se forduljon a fejükben, és ha mégis, akkor nemes egyszerűséggel nekem kellett elvágnom a fékcsövet. Gyűlöltem is magam érte, amikor az aktuális áldozatom minden centjét elvesztve kullogott ki a kaszinóból.

Sokat tanultam erről a világról és az emberekről. Én már tudtam azt, amit az ide betévedő aligha. A szerencsejátékban, bár sokszor a szerencse dominál, a matematika is fontos szerepet játszik. Az igazán menő játékosok nagyon jók matematikából és valószínűségszámításból is, ami a mellettem álló szerencsétlen fószerről aligha volt elmondható. Szánakozón pillantottam a rám bízott alakra, aki már rég meg is feledkezett rólam. Teljesen elveszett a saját kis világában. Már sokadszorra vesztett el mindent, mégis folyamatosan tette fel a téteket. Eszement! Ha legalább végiggondolná, mit csinál… Bár az ide érkezőkre a józan gondolkodás határozottan nem volt jellemző.

Sokaknak szinte már rögeszméjévé vált a játék, és ugyanolyan függővé lettek, mintha csak heroint használtak volna. És ugyanúgy, ahogy a drogfüggők vagy az alkoholisták esetében, ők is tagadják a függőségüket. Legtöbbször magabiztosan hirdetik, hogy ők nem betegek, hiszen bármikor képesek abbahagyni, ám eközben nyugtalanok, izgatottak és alig várják, hogy ismét játszhassanak. De élvezik a játék előtti idegőrlő pillanatokat is, éppen ezért kerülnek bele egy olyan körforgásba, amiből nincs menekvés.

Utáltam, hogy ennek a lélekromboló dolognak én is a része voltam, de jól fizetett, nekem pedig nagy szükségem volt a pénzre. Most is itt toporogtam az egyik rulettasztal mellett és igyekeztem úgy tenni, mintha élvezném az éppen folyó játékot, a zöld posztón található táblát, ami roskadásig volt a feltett tétekkel. A bizakodó játékosok az asztal körül álltak és onnan tették meg az általuk szerencsésnek ítélt mezőt vagy számot. A kerék mögött álló krupiéra tekintettem, aki magabiztosan tette a dolgát. Mögötte ácsorgott a vitás ügyekben beavatkozó inspektor – kedvesen biccentettem felé. Na, az ő dolga sem egyszerű – merengtem el. Ha egy tét elhelyezése nem volt egyértelmű, mert például átlógott a zseton egy másik mezőbe, vagy más kérdéses helyzet állt fenn, a játékos kérésére a krupiénak kötelessége volt őt bevonni. Neki kellett tisztáznia a kényes szituációt – szükség esetén akár a játékról készült videofelvétel visszanézésével. Itt ez elég gyakori volt. Az elkeseredett emberek mindennel próbálkoztak. Az eufóriát hamar a pánik váltotta fel, ám akadtak olyanok, akik ekkor sem adták fel. Ha elfogytak a zsetonjaik vesztettek, kölcsönkérhettek, ha volt persze kitől, és ha akadt olyan, aki adott is nekik.

– Helló, Vicky, mizújs? – lépett mellém Crystal, kizökkentve a gondolataimból. Ő is ugyanolyan hoszteszként dolgozott a Bellagióban, mint én, és mivel csak egymásra számíthattunk, így gyorsan jóban is lettünk.

– Mire gondolsz? – húztam el a számat.

– Nagy ma a pangás. Sehol semmi izgalom – panaszkodott. Azaz sehol egy dúsgazdag, fiatal, kifosztásra váró férfi.

– Pangás? – vontam fel a szemöldököm. – Ennek a krapeknak itt mellettem lassan sikerül rekordot felállítania. Csak az elmúlt fél órában több mint másfél millió dollárt tapsolt el, úgy, hogy párhuzamosan három rulettasztalnál játszott egyszerre. Mások ennyi pénzt egész életükben nem látnak, vagy nagyon-nagyon sokat dolgoznak, tűrnek és szenvednek. Mindjárt elhányom magam.

– Ugyan már, mi is ebből élünk – kacsintott felém. – Ne légy képmutató! Minél többet vesztenek, te annál többet keresel.

A tekintetem a másik asztal felé tévedt.

– Beszarás, ez a japán figura már megint itt van – csúszott ki a számon.

– Ahogy az elmúlt időszakban mindig. Heti rendszerességgel benéz. Tudtad, hogy a kaszinócápák királyának is nevezik a faszit? Az ő nevéhez fűződik a Las Vegas-i kaszinók történelmének egyik legnagyobb vesztesége. Egy évvel ezelőtt, a három héten át tartó vesztes széria alatt közel 50 millió dollárnak mondhatott búcsút. Ha ez nem lett volna elég, másnap gondolt egyet, egymagában besétált a kaszinóba, négy rulettasztalnál újabb 20 millió dollárt veszített, majd kisétált, mintha mi sem történt volna.

– Édes jó Istenem, bele se gondolok. – Teljesen felháborított. – Szenvedélybetegek! Én meg éjjel-nappal dolgozom, hogy talpon maradhassak. Jó dolgukban azt sem tudják, mit kezdjenek magukkal. Bezzeg nekem a lábam is dagad már ettől a nyomorult magassarkútól – dörzsöltem meg a lábam szárát. Egy mély sóhaj szaladt ki a tüdőmből.

– Nem is mesélted, mi van Reynoldsszal. Hetek óta csak miattad jár ide. Mióta meglátott, más nem is kísérgetheti, csak te – harapott az ajkába érzékletesen.

– Mi lenne? Semmi – válaszoltam tömören. Számomra ő is ugyanolyan játékos volt, mint az összes többi. Sőt rosszabb, mert az ő szemében volt valami, ami idegesített. Habár a kaszinóban dolgozó lányok térdre borultak előtte, és ahogy hallottam, a kaszinón kívül is rajongtak érte a nők, nem értettem, mi ez a nagy felhajtás körülötte. Egy beképzelt, önelégült pasi volt, aki tényleg elhitte, hogy az életben mindent megvehet. Pechemre egyre sűrűbben bukkant fel itt, de legalább már nem hozakodott elő a piszkos kis ajánlataival, ám ez nem változtatott a nézőpontomon vele kapcsolatban. Defektes.

Crystal hangos kacagásban tört ki.

– Nem kell a körítés. Felesleges megjátszanod magad. Annak a pasinak egy nő sem tud ellenállni, főleg nem egy magunkfajta hosztesz. Igen bőkezű minden téren, ha érted, mire gondolok.

Úgy illegett-billegett mellettem, hogy biztosra vettem, ő is beállt már a sorba. Fúj! Grimaszom láttán kissé sértődötten meredt rám.

– Mi a bajod? Neked is szükséged van a pénzre, vagy nem? Garantálom neked, ilyen élvezetek közepette még nem kerestél zöldhasút.

– Nem is fogok – préseltem ki a fogaim közt. Ahogy felvillant előttem annak az alaknak a képe, elöntött a düh. Iszonyatos haragra gerjedtem.

– Az az alak nyíltan ajánlatot tett nekem. Még csak meg sem erőltette magát. Úgy bánt velem, mint egy hússal a húspiacon.

Crystal mélyet sóhajtott.

– Olyan naiv vagy, kisszívem. Mit vártál? Virágokat, udvarlást? Ez egy milliomos! Ébresztő! Örülj, hogy megakadt rajtad a szeme, ha van eszed, kihasználod a helyzetet. Most mennem kell – pillantott a bárpult felé, ahol az egyik ugyancsak milliomos vendégünk készült kiválasztani a ma esti kísérőjét.

– Áh, egy újabb „k” ügyfél… – sóhajtottam fel.

– „K”? K, mint kedves? – nézett értetlenül. A szemem forgattam.

– „K”, mint kiállhatatlan.

– Vagy úgy! Ahogy gondolod. A te dolgod, ha nem ragadod meg az élet adta lehetőségeket. De ne feledd, ez Las Vegas!

Las Vegas… Amit ebben a kaszinóban legtöbben nem akartak meglátni, az az, hogy ez az egész inkább a pokolba, mintsem a mennybe vezet. Az ember itt folyamatosan célpont. Az a pasi is Crystal célkeresztjébe került. A vadászni induló szépség igazított a haján, benedvesítette az ajkát és már tipegett is a csípőjét riszálva. Szánalmas. Magamra maradtam. Mély levegőt vettem. Reggie Reynolds… mégis milyen név ez? Reggie? Ez tuti nem az igazi neve, csak menőbbnek akar tűnni… Áh, nem is akarok rágondolni!

Elterelésként körbepásztáztam a teret. Megakadt a szemem az egyik sötét figurán. Tudtam, ki ő. Uzsorás, aki kamattartozás címén dollárezreket szedett be az áldozataitól a gyenge pillanataikban felvett kölcsönökért. Fenyegetéssel és megfélemlítéssel mindig célt ért. Rohadék!

A szerencsejáték embereket tett tönkre, amíg mások meggazdagodtak, és itt nemcsak az üzemeltetőkre gondolok, hanem a dílerekre is. Itt mindenki megtalálta a magának való szenvedélyt. A felkészült, rutinos kártyajátékosok mellett megfértek a hazárdőrök is, akik leginkább a rulettasztalokat vagy a pénznyerő automatákat részesítették előnyben. Mindig elcsodálkoztam azon, hogy az emberek újra és újra bedőltek a hatalmas nyerési lehetőségeknek, miközben nap nap után minden centjükből kiforgatták őket. Undorító! Én pedig még adtam is alájuk a lovat. Lassan már magamtól is hánynom kellett. Nem nekem való ez a meló. Elnéztem, ahogy az emberek elveszítik a kontrollt és már nem tudtak önfegyelmet gyakorolni. „Mást tanácsol a vágy és mást tanácsol az ész” – hangoztatták sokan. Már ha van eszük egyáltalán. Sokan csak akkor kaptak észbe, amikor már késő volt. Felhalmozódtak a tartozások, melyek már a hétköznapjaikat is befolyásolták. Kölcsönökhöz folyamodtak, amiket nem a kifizetetlen számláikra fordítottak, hanem Fortunában bízva újra az asztaloknál játszottak el. Ezen a lejtőn nem volt megállás. Bezárultak a kapuk, így nem maradt más választás a pénzhez jutásra, csak az alvilág. Uzsorások markába kerültek, vagy sikkasztani, csalni kezdtek. Nem kellett nagyon keresgélni, azonnal ki lehetett szúrni a pásztázó tekintettel vizslató uzsorásokat, akik lesben állva vártak a következő áldozatukra. Kihasználták, hogy a naiv emberek megingathatatlanul hittek abban, hogy a szerencse egyszer csak rájuk kacsint. Sokan csak akkor élvezték igazán a játékot, ha annak komoly tétje volt, ha nagyban játszottak, ennek már beteges formája, hogy volt köztük olyan, aki már az életéért. Könnyű felismerni az ilyet. Ő a legidegesebb, türelmetlen, patakokban folyik róla a víz és ha az ember ránéz, olyan a tekintete, mintha itt lenne a világvége.

Hát nem tudom, én egyetlen centemet sem raktam volna fel soha. Nincs az a hatalom, ami rábírna engem arra, hogy vállaljam a kockázatot: elveszítsem a pénzt, amit keserves munkával megkerestem. Ezek az emberek azonban belefeledkeztek a játékba, képtelenek voltak abbahagyni, akkor is tovább játszottak, ha nyertek, és akkor is, ha veszítettek. Mindenképpen vissza akarták nyerni, amit vesztettek, és éppen ezért válhattak könnyű prédává az itt elszaporodott hiénák számára. Nem tudtak ellenállni az újabb és újabb kísértésnek, ezért súlyos adósságokba keveredtek, gyakran még a tulajdon családjukat is meglopták.

Oh, Istenem, hogy én mi mindent megvalósítanék, ha ennyi pénzem lenne! Olyan sok értelmes dologra tudnám fordítani. Mennyire más életet élhettem volna… élhetnék… Nem kellene ennyi helyen dolgoznom, és ezt a hoszteszmunkát végeznem, amit – mentségemre – legalább jól megfizetnek. Hihetetlen, hogy az emberek komolyan elhiszik: majd ők megnyerik a jackpotot a legyőzhetetlen módszerükkel. Hazugság az egész. Nem látják, ha ez tényleg így működne, akkor réges-régen senkinek nem kellene dolgozni és mindenki milliomos lenne. A kaszinók pedig nem virágoznának úgy, mint ahogy egyébként teszik, hanem már mind tönkrementek volna. Az, hogy ennek van, aki a mai napig bedől – márpedig szép számmal akad –, megerősíti azt a véleményemet, hogy az emberiség bizony tényleg megérett a pusztulásra.

– Victoria, kérem, elkísérné Mr. Reynoldsot a pókerasztalához? – zökkentett ki a gondolataimból a kaszinó igazgatója. Jaj, ne! Az az alak újra itt? – kapkodtam a tekintetem.

Megpördültem a saját tengelyem körül és ott állt előttem teljes életnagyságban a híres Mr. Reynolds, kaszinónk nagyra becsült törzsvendége. Atyaég! Na, ennek legalább annyira feneketlen a pénzeszsákja, mint amilyen hatalmas az egója.

– Hát persze – feleltem az arcomra erőltetett mosollyal. Nem kötöttem az igazgató orrára a „k” vendéggel való nézeteltéréseimet.

Már megint ez a Reynolds. Ennek sincs jobb dolga, mint minden este itt szórni a pénzét. Ez sem az én napom. Reméltem, hogy ma nem jelenik meg, de ha mégis, akkor nem engem kér, hogy úgy járjon-keljen velem az oldalán, mintha valami ékszer lennék. Díszként viselt és túlzásokba is esett. Le akart nyűgözni. Nem adja fel egykönnyen! Hogy fogom én ezt elviselni? Reméltem, hogy már elsőre is vette a lapot, ám az utána történtek nem erre utaltak. Kicsit feszélyezett, amikor felkereste a hoszteszügynökséget is, ahol dolgoztam, és rajtuk keresztül kért fel egy-két munkára. Az volt az érzésem, hogy ki akar sajátítani, de én nem vagyok senki tulajdona és nem is leszek soha! Természetesen a magas honorárium ellenére, visszautasítottam a munkákat.

Az a férfi még nem született erre a földre, aki engem birtokolhatna. A barátnőm fogalmazott úgy: „Vicky, te rosszabb vagy, mint a betonoszlop. Aki téged ledönt majd, az előtt én is mélyen meghajolok.” Azért folyton az a pénz motoszkált a tudatomban, amit kereshettem volna egy-egy ártatlan estével. Azonban féltem, hogy az ígért magas összegért cserébe esetleg más szolgáltatásokat is akar, mint amire valóban szólt a felkérés. Ráadásul ezen vágyait egyszer már nyíltan a tudomásomra is hozta. Féltem, félreérti a beleegyezésem. Nem volt kedvem belebonyolódni, de szó, ami szó, mindennek ellenére nem lehetett mellette okom panaszra: legutóbb is csinos borravalót hagyott nekem, nem fukarkodott a fizetésnél. Azonban ez sem segített azon, hogy megkedveljem akár őt, akár csak a hozzá hasonló alakokat, de sajnos el kellett viselnem, hiszen belőlük éltem.

– Áh, Miss Sawyer, de örülök, hogy újra látom! – üdvözölt szívélyesen, széles vigyorral az arcán a milliomos. Úgy mért végig tetőtől talpig, hogy szinte kiolvastam a szeméből, hogy megjött rám a gusztusa és ezt meg sem próbálta palástolni.

Örül? Hát én nem annyira. És mégis, meg kell hagyni, fene jóképű, az már biztos. Nem csak a pénzügyekben bánt vele bőkezűen az élet.

A harmincas éveinek közepét taposhatta, kisportolt alakját rásimuló divatos, méretre szabott öltöny fedte, és hát… igazi szívtipró volt. Sötétbarna szemei szinte vonzották a tekintetem, és ha elkapott, nem eresztett. Kerültem is a pillantását, amikor csak lehetett. Kigombolt zakója alatt elegáns fehér ing lapult és hozzá illő nyakkendő. Észvesztően dögös és szexi volt. Vágyódást keltett, veszélyt sugallt, sütött róla, hogy rosszfiú. Ennek a pasinak tagadhatatlanul van kisugárzása. Ezért nem is értettem, hogy jövök én a képbe. Ha elkezdett játszani, hamar körüldongták a nők, minden estére egy újabb díszpéldány feszíthetett volna az oldalán, ám ő mégis rendíthetetlenül engem akart. Habár… sejtettem is, miért: az elérhetetlenségem csábította. Az a fajta volt, aki sosem adja fel. Csak az volt a baj, hogy hívogatóan hatott rám. Pedig az ilyen pasasok nálam szóba sem jöhetnek. Fájdalmat okoznak, kegyetlenül kihasználnak, majd eltipornak. Nem hagyom, hogy hajtson a vágy! Pedig ennek az alaknak nemcsak a bankszámlája volt vonzó, hanem ő maga is.

– Nem gondoltam, hogy ma is benéz – fogadtam a felém nyújtott karját. Finom könnyedséggel belekaroltam és léptem mellé. Nem voltam oda ezekért az érintésekért. Zavart, hogy megremegett tőle a gyomrom.

– Ki nem hagytam volna! – léptünk egy pókerasztalhoz és játszani kezdett. Teljesen elmerült a játékban, én pedig a kaszinó vendégeit pásztáztam. Unatkoztam. Megpillantottam Dan Butlert, az egyik kedvenc vendégemet. Azon az estén is az ő társaságában voltam, amikor megismertem Reynoldsot. Mr. Butler igen jólelkű, hatvanas férfi volt. Azonban ha a szerencsejátékról volt szó, ő sem a józan észre hallgatott. Aggódni kezdtem, amikor láttam rajta azokat a bizonyos jeleket. Pánikkal a szemében lazított a nyakkendőjén, nem győzte törölgetni az izzadságot a homlokáról. Segítségre volt szüksége.

– Bocsásson meg, de akadt egy kis elintéznivalóm. Mindjárt visszajövök – szóltam Reynoldshoz, aki látszólag elmerült a játékban.

– Rendben, de siessen vissza! – kiáltott utánam.

Fittyet hánytam a megjegyzésére és a szomszédos pókerasztalhoz indultam.

– Mr. Butler, minden rendben? – szorítottam meg bátorítóan a vállát.

Elhomályosult tekintettel nézett fel rám.

– Maga az, Vicky? Elveszítettem mindent – meredt az asztal közepére.

– Jöjjön! – húztam fel a székből, mert tudtam, hogy újabb őrültségre készül.

– Most mi lesz? Az utolsó centjeim is odavannak – botladozott mellettem. Teljesen megtört.

– Semmi baj – kísértem a bárpulthoz. Döbbent arckifejezése arról árulkodott, hogy ezt az estét nagyon nem így tervezte. Bár ki az, aki veszíteni akar egy kaszinóban?

– Mi lesz most? Nekem végem – temette az arcát a tenyerébe.

– Ez nem a világvége – mosolyogtam rá biztatóan.

– De az. Számomra az.

Legtöbbször pont azért voltam én az idős úr kísérője, mert nem biztattam, sokkal inkább visszafogtam a meggondolatlan tétektől és ezért legtöbbször a nap végén bőkezűen meg is jutalmazott. Kedveltem az öreget. Sokat anekdotázott, vidám természete gyakran feledtette velem, milyen kegyetlen is ez a világ.

– Mindig van új nap. A legmélyebb gödörből is van kiút – mondtam. Én már csak tudom.

– Nekem nincs.

Végtelen szomorúság tükröződött a szemében.

– Ne keseredjen el! – vigasztaltam, miközben intettem a pultosnak, hogy adjon valami erőset.

– Ne! – húzta le a kezem. – Már annyim sem maradt, hogy az italt kifizessem – zokogta el magát. Összeszorult a szívem. A hátát simogattam, amikor egy pohár whiskey landolt a pulton.

– A vendégem. – Az ismerős hang irányába fordultam. Reynolds.

– Köszönöm – nézett rá hálásan az öreg. Felhajtotta, majd végigmérte a jótevőjét.

– Dan Butler – nyújtotta a kezét.

– Reggie Reynolds – ráztak egymással kezet.

– Mi történt, Mr. Butler? Miért borult ki ennyire? – érdeklődött együttérzőn.

– Tartoztam a banknak, de nem volt nálam annyi pénz – dadogta a pórul járt játékos, majd az uzsorás felé sandított. Azonnal összeraktam, mit akar nekem elmondani.

– Hogyan mehetett ebbe bele? – estem neki. – Annak idején megállapodtunk, hogy nem kockáztat többet, mint amennyi magánál van – dorgáltam meg. – Megígérte nekem!

– Rövid határidőre kaptam a pénzt, de képtelenség, hogy ennyi idő alatt visszafizessem.

– Mr. Butler – szörnyedtem el. Elszorult a szívem.

– Tudom, drága, de elkapott a hév. Biztos voltam benne, hogy nyerek – szabadkozott.

– Oh, Mr. Butler – sóhajtottam.

– Mennyi pénzt kapott kölcsön? – szólalt meg Reynolds.

– Többet, mint amennyit egy hónap alatt össze tudnék kaparni – csuklott el Butler hangja.

– Mégis mennyit? – faggatózott tovább.

– Kétszázezret – sütötte le a szemét az öreg.

– Oké – kapta elő Reynolds a csekkfüzetét, ráfirkantotta az összeget és átnyújtotta neki. – Mostantól nekem tartozik. Ahogy tudja, úgy törleszti. Nem kell félnie, nem küldök magára verőlegényeket.

Gyökeret vert lábakkal, tátott szájjal, mereven bámultam őt. Nem akartam hinni a szememnek. Mr. Butler nem győzött hálálkodni. Mintha új életre kapott volna, úgy ugrott le a bárszékről, hátba veregette a jótevőjét, majd elindult az uzsorás irányába.

– Ezek szerint a maga szíve sincs kőből – ámultam. Mégsem olyan rossz ember, állapítottam meg magamban.

– Ezt nem állítottam, de ha maga egész este őt vigasztalja, akkor velem mi lesz? – vonta meg a vállát.

Visszaszívom. Önző, egoista majom!

– Inkább kifizette Mr. Butler minden adósságát, csak hogy magával foglalkozzam? – horkantam fel. – Maga egy… egy…

– Mondja csak ki, önző vagyok. Nem tagadom. Igen, az vagyok. Életfilozófiám, hogy az életem rólam szól. Nem fecsérlem az időm. Jöjjön! Mr. Butlerrel ellentétben nekem valóban nyerő szériám van.

Döbbenten hallgattam. Az egyik pillanatban lenyűgöz, a következőben pedig óriási pofonként ér, milyen is ő valójában. Képtelen voltam rajta kiigazodni. Mégis nehezen tudtam elképzelni, hogy csak azért adott pénzt az öregnek, hogy az este hátralévő részét vele töltsem. Hinni akartam, hogy csak az emberségét próbálja előttem palástolni. Nem akarta kimutatni, hogy igenis van emberi oldala.

– Gondolkozott a múltkori ajánlatomon, Vicky? – hozta fel azt a témát, amit reméltem, már elvetettünk. Nem sokat teketóriázott. Nem hagyta magát lerázni, de én sem voltam az a típus, aki csak úgy bekapja a csalit.

– Nézze, nem akarom magát megbántani, de… – minden türelmem magamra erőltettem, azonban nem hagyta, hogy befejezzem.

– Háromszor annyit fizetek, mint az ügynökségen keresztül. Ebből adóznia sem kell – kacsintott felém az önelégült széles vigyorával. Nekem sem kellett több. Azt hiszi, hogy engem is kilóra megvehet? Azt már nem! Mély levegőt vettem, hogy lehiggadjak és magamban tízig számoltam.

– Felejtse el! Biztos van más hölgy, aki szívesen áll a rendelkezésére – szűrtem ki a fogaim közt. Lassan visszaértünk az asztalához, de nem ült le.

– Csakhogy nekem maga kell. – A tekintete elszántságról árulkodott, és nekem meglódult tőle a mellkasomban a szívem, de hogy a dühtől, vagy valami mástól, azt már nem tudnám megmondani. Ahogy összeakadt a pillantásunk, a levegő is megrekedt bennem. Talán ez tett vele szemben annyira bizalmatlanná. Ha nem pökhendi milliomosként találkozom vele, talán tetszett volna, de amit tudtam róla, az taszított. Ez a kettősség még inkább feldühített.

– Ne nevettesse ki magát! Azt mondtam, hogy nem! – nyomatékosítottam a szavaim.

– Nem értem, mi a problémája – lépett egy mozdulattal elém. Szinte nekiütköztem a mellkasának. Egy lépést hátrálnom is kellett. – Maga egy intelligens, jó megjelenésű, nyelveket beszélő, kiváló kommunikációs képességekkel rendelkező kísérőhölgy. Nekem pedig pontosan egy ilyen tapasztalatokkal rendelkező nő társaságára van szükségem. Ugyanúgy fizetek a szolgálataiért, mint más kuncsaftok. Sőt! Ha vállalja mellettem a rendszeres hoszteszkedést, a kaszinóban sem lesz muszáj dolgoznia. Mondjon egy összeget!

– Látja, pont ezzel a tolakodó, rámenős magatartással van problémám – szűkítettem össze a szemem.

– Nézze, maga nagyon jól tudja, ki vagyok, már ismer engem. Az állandó kíséret tulajdonképpen egy bizalmi munka. Nekem nincs kedvem új lányokkal ismerkedni. Magától már tudom, mire számíthatok. Ha attól félne, akkor megnyugtatom, nem várok el pluszszolgáltatásokat, na persze, ha közben meggondolná magát… – A szája sarkán ott bujkált a csibészes mosoly.

Határozott kisugárzása lassan magába szippantott. Hmm. Végül is… Ha nem én, más fogja vállalni a melót, de most nekem van szükségem a súlyos zöldhasúakra. Mi lenne, ha félretenném a büszkeségem? Elvégre nekem sem kellemetlen a társasága, van nála rosszabb is. Észrevehette az elbizonytalanodásom.

– Vicky, ez egy tiszta üzlet. Mindenki azt kapja, amit akar. Maga pénzt, én pedig magát. – Elnyúlt ábrázatom láttán így folytatta: – Azaz egy olyan kísérőt, akiben tudom, hogy nem fogok csalódni. Bízom magában. Tudom, hogy nem fog lejáratni, emellett különösen fontos számomra a kellemesen eltöltött szabadidő mellett a diszkréció is. Társadalmi helyzetemnél fogva rendszeresen meg kell jelennem üzleti vacsorákon, estélyeken, tárgyalásokon, szakmai rendezvényeken, kiállítások megnyitóin, színházban, külföldi-belföldi utazásokon. Nekem nem mindegy, ki áll az oldalamon. Nem szeretném kitenni magam kényelmetlen szituációknak. Azt javaslom, öntsünk tiszta vizet a pohárba! Árulja el, mi baja velem! Még mindig az első estén tett ajánlatom bántja? Már többször is elnézést kértem emiatt. Vegyük úgy, hogy többet ittam a kelleténél. Nem vagyok rá büszke. Sajnálom. Miért utasít vissza folyamatosan? Ha jól tudom, vállal hosszabb távú hoszteszmunkát, vagy nem?

Még hogy többet ivott? Ez most komoly? Józanabb volt bárkinél. Ez gyenge kifogás. Persze, mert neki ki mondana nemet.

– Valóban vállalok, de ha már azt a tiszta vizet említette, szeretném felhívni a figyelmét, hogy én hosztesz vagyok, nem pedig eszkort. Nem fekszem le az ügyfeleimmel, csak elkísérem őket egy-egy rendezvényre, ha erre kérnek fel. Éppen ezért igyekszem egyetlen ügyfelemet sem kitüntetni a kiemelt figyelmemmel. Nem szeretném, ha félreértenék. Az tény, hogy nálam a titkai biztonságban vannak, én hallgatok, mint a sír, de nem gondolnám, hogy más hoszteszek elkotyognának bármit is. Sőt! Ha már itt tartunk, akkor elárulhatná, miért van magának szüksége kísérő bérlésére egyáltalán. Tényleg nem értem. Nézzen csak oda! – böktem az első asztal felé, ahonnan több fiatal nő is legeltette rajta a szemét.

– Bármelyik hölgy szívesen lenne a maga társa nem csak ma estére. Csak választania kell. Maga nem az a fajta, akinek erre a szolgáltatásra van szüksége.

– Ezt meg miből is gondolja? – karba font kézzel érdeklődve várta, hogy kifejtsem.

– Maga cseppet sem gátlásos, nem fél ismerkedni és nem hiszem, hogy tartania kellene az elutasítástól. Nem az a típus, aki magányosan, összeomolva otthon gubbaszt, mert bátortalan, halk szavú, rossz kommunikációs képességekkel rendelkezik. Csak azt ne mondja, nem érzi, hogy a nők számára igenis vonzó.

– Szóval vonzónak talál? – bólogatott fellengzős vigyorral a képén. – Ez a baja. Fél tőlem.

– Nem, dehogy! – vágtam rá gondolkodás nélkül. A szemöldöke kissé megemelkedett, mire elbizonytalanodtam. – Azaz de. Vagyis… nem úgy – jöttem zavarba. Áh, ebbe most jól belezavart. Kétségtelen: belesültem.

– Oké, akkor tisztázzuk! – állított le. Éreztem, hogy egészen elpirulok. – Megértettem, hogy maga nem olyan kísérő, ezért nem várok magától szexuális szolgáltatásokat – közölte szigorúan. – Arra a szerepre az erre alkalmas lányokat bérlem.

Erre alkalmas lányokat? Kissé felzaklatott a kijelentésével. Ez meg mit jelent? Én kísérem és esténként Crystalt döngeti? Basszus, de mit érdekel az engem, kivel mit csinál? Megfájdult tőle a fejem. Éreztem, hogy a legjobb döntésem jelen helyzetben a „nem döntés” lenne. Olyan voltam, mint a vad, ami kerülgeti a csapdát, de az ösztönei által vezérelve bele fog előbb-utóbb sétálni. Használd az eszed, Vicky! Ne hagyd, hogy behálózzon a mézes-mázas szavaival! Lásd a lényeget: ez egy kelepce! Légy okos!

– Gondolkodom még – nyögtem ki. Gyanútlanul pillantottam a tekintetébe. Olyan mély barna szeme volt, hogy azonnal elnyelt. Az alhasam összerándult, én pedig zuhanni kezdtem. Eszembe juttatta a kedvencemet: hmm, forró tejeskávé. Képtelen voltam vele megszakítani a szemkontaktust. Szédülni kezdtem. Gyorsan ki kellett találnom valamit.

– Nem fél, hogy ha sokat látják velem, pletykálni fognak? – sutyorogtam. Teljesen megbabonázott. Talán pont ezért nem akartam vállalni ezt a munkát: tényleg féltem. Nem is annyira tőle, mint inkább magamtól, és attól, amilyen érzelmeket keltett bennem.

– Engem cseppet sem zavarna. Maga egy gyönyörű és amennyire én tudom, erkölcsileg feddhetetlen nő. Nem lenne ebben semmi kivetnivaló, hacsak nem maga tart attól, hogy rossz hatással lennék a hírnevére.

Éreztem a hangjában a gúnyt. Persze! Reggie Reynolds barátnőjének lenni nagy kitüntetés. Hát engem csak ne tüntessen ki!

– Ne akarja, hogy erre válaszoljak, Mr. Reynolds! – villantottam felé a haragos pillantásom. Az egyik pillanatban már kis híján horogra akadtam, a következőben meg mondott valamit, amitől kijózanodtam. Szándékosan szórakozik velem?

– Ha jól látom, már várnak magára – pillantottam el a válla fölött, mert megállt mögötte az a férfi, akivel legtöbbször láttam együtt.

– Juke? Történt valami? – szólalt meg haragosan, miközben épp csak egy pillanatra fordult hátra, majd újra rám szegezte a tekintetét.

– Az apád – felelte tétovázva.

– Mi van vele?

– Nem lehetne inkább négyszemközt? – lépett mellénk a Juke-nak nevezett fickó. Egy ellenséges, lenéző tekintettel találtam szemben magam.

– Miss Sawyer a bizalmamat élvezi – jelentette ki Reynolds, és még mindig engem figyelt.

– Ne fáradjon! Nekem is akadt egy kis elintéznivalóm. Pár perc múlva visszajövök – jelentettem ki, majd otthagytam őket. Élvezi a fene. Eszem ágában sem volt többet megtudni róla vagy a családjáról, mint amennyi szükséges. A bárpulthoz léptem, kértem egy whiskey-t, és egy hajtásra legurítottam. Gyűlöltem az alkoholt, főleg a whiskey-t, de most nagy szükségem volt rá. Remegett az egész testem. Nem értettem magamat. Miért tipródom én ezen annyit? A döntés joga az enyém volt. Küldd el a fenébe! De ott az a rengeteg pénz, amit ezzel kereshetnék. Végül is, ha elvállalnám a melót, én húznám meg a határokat. Ne hazudj magadnak, Vicky! – vitázott bennem két ellentétes oldalam. Te is tudod, hogy Reynolds képes lenne észrevétlenül kitolni azt a határvonalat, és váratlanul, egy gyenge pillanatodban máris az ágyában eszmélnél. A francba!

– Pofátlan, nagyképű, arrogáns szemét – csúszott ki a számon, ahogy a poharat a pultra csaptam.

– Nem tagadom – hallottam meg a hangját magam mögött. Basszus! Remélem, csak képzelődöm. Megmerevedtem, nem mertem megfordulni, hogy megbizonyosodjak róla, valóban ott áll-e mögöttem. Hogy lehetek ennyire idióta! A mai jatt mindenesetre ugrott. Ő azonban nem jött zavarba, mellém ült a bárszékre.

– Az előbb nem tudtuk befejezni – kezdett bele.

Felé kaptam a fejem, és azzal a „menj a pokolba” tekintetemmel pillantottam rá, majd visszaszegeztem a poharamra. Intettem a csaposnak és kértem még egy italt.

– Látja, pont ez tetszik magában. Olyan magával ragadó, amikor mérges. Nem rejti véka alá a véleményét. Nem borul térdre előttem, nem hízeleg, csak hogy még több borravalót csaljon ki belőlem.

– Na, azt lesheti – préseltem ki a fogaim közt, de még most sem néztem rá.

– Oké, akkor folytassuk! Nem tagadom, hogy az első pillanattól, ahogy megláttalak, kívánlak téged – váltott bizalmaskodó hangnemre, ami kissé felháborított.

– Azt hiszi, mert az a tipikus „gazdag vagyok és jóképű, úgyis az enyém leszel” mentalitása van, már a lába elé is omlok? Hát nem! – pattantam fel.

– Őszinteséget akarsz? Oké, kiterítem a lapjaimat. Igen. Tényleg meg akarlak dugni. – Az ámulattól tátva maradt a szám. – Bocs, de ez az igazság – vonta meg a vállát. – Alkalom szüli a szexet. Én alkalmat akarok. Közösen eltöltött időt. Ennyi. Talán ez bűn?

Akarom… akarom… akarom… más sem hagyja el a száját. Öntelt disznó!

– Nem szeretném, hogy félreértsd – folytatta. – Nem leteperni akarlak, vagy erőszakoskodni. Én csak esélyt akarok. Ha a közelemben lennél, alkalmunk nyílna jobban megismerni egymást. Biztos vagyok benne, hogy ami utána következne, azt te is élveznéd. Naivabb vagy, mint gondoltam, ha azt hiszed, nem vettem észre, hogy én is hatással vagyok rád. Valójában felesleges a tiltakozásod, előbb vagy utóbb úgyis az enyém leszel!

Az övé? Én nem vagyok senkié! Élvezném? Fölényeskedő pénzeszsák! Hosszan lehunytam a szemem és igyekeztem önuralmat gyakorolni, de nem sikerült. Elözönlötték a képek az agyam, ahogy hozzám ért. Egy váratlan pillanatban a poharam tartalmát a képébe öntöttem. Elkapott az ideg, elborult az agyam. Fújtam egyet magam elé, mert ha nem teszem, azonnal be is mosok neki egyet. Reynolds elégedetten bazsalygott, ahogy az italt törölgette az arcáról. Még tetszett is neki. Élvezte a helyzetet.

– Miss Sawyer! – hallottam magam mögött az igazgató felháborodott hangját. Minden izom megmerevedett a testemben, kihúztam magam. Basszus! Hosszan lehunytam a szemem és összepréseltem az ajkaim. Már innom sem lett volna szabad munkaidőben, de ráadásul még ez is… Ha most kirúgnak miatta, a pofont is kiosztom. Ezzel a húzással pedig egészen biztosan az utcára kerülök. Istenem, mennyire gyűlölöm ezt a pasit!

– Nem Miss Sawyer a hibás – kelt Reynolds a védelmemre meglepetésemre. – Mielőtt belekezdene, be kell vallanom: én provokáltam.

– Ez nálunk akkor sem megengedett. Miss Sawyer pedig nagyon is tisztában van vele, ahogy azzal is, hogy nincs többé szükségünk a szolgálataira – fújtatott az igazgató. Puff neki! Szerettem volna megmagyarázni, és könyörögni, de nem ez előtt a nagypofájú fráter előtt. Engem nem fog összetörten látni. Éppen köszönés nélkül távozni akartam, amikor Reynolds megszólalt.

– Ez esetben, Mr. Coleman, én sem látogatom a továbbiakban a Bellagiót.

Megtorpantam és az igazgató felé pillantottam. Láttam, ahogy az egekbe szalad a szemöldöke.

– Tudja, Tom, jelenleg a kaszinója nincs éppen a top ötben – veregette hátba, mint valami közeli ismerőst. – Az ok, hogy még mindig ide járok, az Miss Sawyer ellenállhatatlan személyisége. Ha ő sem fog itt dolgozni, nem lesz miért pont ide betenni a lábam.

A munkaadóm meglepetten pislogott.

– Döntsön, Tom! Ha Miss Sawyer megy, megyek én is – ugrott talpra hihetetlen lazasággal. – Biztos vagyok benne, hogy Miss Sawyer megbocsátja a szemtelenségem. Tudnia kell, hogy teszteltem őt, és állíthatom, hogy hibátlanul ment át a vizsgán. Irigylem magát. A hölgy igen elkötelezett a maga kaszinója irányába – majd felém fordult. – Látja, Miss Sawyer, nem mindig az hűséges hozzánk, akihez mi azok vagyunk. A bizalom sokszor ott születik, ahol nem számít rá.

– Amiről maga beszél, az számomra törékeny kincs. Nem egyszerű elnyerni, és még nehezebb megtartani. Egy kezemen meg tudom számolni azokat az embereket, akikben megbízom. Magának pedig, nemes egyszerűséggel, erre esélye sincs – böktem ki.

– Miss Sawyer! Ne rontson a helyzetén! – hallottam Coleman figyelmeztető hangját.

– Jelen pillanatban még nincs esélyem, de majd lesz – igazgatta a zakóját Reynolds. – Mondja, Tom, magamra hagyna a hölggyel? Tisztáznom kellene vele a kialakult, kínos helyzetet. Később megkeresem magát.

A főnököm pedig, mint egy jól idomított kiskutya, tette, amit Reynolds csak kívánt. Ki ő, az atyaúristen? Hát én nem fogok hajbókolni, az fix! Felháborított ez a magabiztosság.

– A bizalom nem kérésre vagy ígéretre fogan. Nem veheti meg! – húztam ki magam.

– Én elnyerni akarom. És fogom is. Én mindig nyerek – kacsintott felém.

– Mondja, miért nem száll le rólam? Fűvel, fával lefekszik, engem nézzen bokornak és menjen tovább! Annyi nő van még Las Vegasban, molesztálja azokat! Engem pedig felejtsen el! – sziszegtem magam elé.

– Nem lehet. Emlékszel? Coleman úgy tudja, miattad vagyok itt, ha nem jövök többet, téged is kirúg.

Ámultan tátottam el a számat. Ezek szerint direkt provokált? Csapdát állított! Jesszus! Belesétáltam a kelepcébe. Ha elutasítom, akkor ki vagyok rúgva. Ezt a fondorlatot! A belsőm sikoltott.

– Ez nem volt tisztességes magától! – Kikészített, hogy ilyen könnyedén szórakozott velem, én pedig a kezére játszottam magam.

Hangos nevetésben tört ki.

– Az élet sosem tisztességes, így nekem sem kell annak lennem. Ez itt – mutatott körbe – nem pihe-puha felhőcske, nem folyamatos lebegés. Ideje lenne a valóságban élned.

– Maga csak ne bíráljon engem! Honnan is tudhatná… Nem tud maga rólam semmit! Én már régen nem élek álomvilágban. Sok mindent elvesztettem, sok mindenről lemondtam és sok mindenre esélyem sem lesz ebben az életben! De vannak dolgok, melyek megtartása számomra fontos. Én nem fogok magával pénzért ágyba bújni! – Ez kicsit hangosabbra sikerült, mint terveztem.

– Akkor ne pénzért tedd! Tedd meg azért, mert erre vágysz! – tárta szét ártatlanul a kezeit.

– Vágyik a fene! Tudja, mit? Kimondom. Undorodom az olyan alakoktól, mint maga. Azt hiszik, pénzzel mindent megvehetnek.

– Mert ez így is van.

Közelebb léptem és a képébe hajoltam.

– Akkor lehet, hogy maga él álomvilágban. Kiábrándító lesz, de felvilágosítom: engem nem fog megvásárolni. Én nem leszek az egyéjszakás kalandja.

– Nem is kell, hogy az legyél. Nem hinném, hogy beérném egyetlen éjszakával. – A tekintete szinte perzselt.

Hitetlenkedve ráztam a fejem. Ezt a pofátlanságot már nem bírtam elviselni.

– Tudja, elmerengek azon, vajon mit szeretnek a nők a férfiakban. Egyre kevesebb a romantikus férfi.

Pont ezért nem is volt kapcsolatom, nem hiányzott az életembe még egy bonyodalom. Ez a pasi pedig most bizonyította, ő maga a káosz.

– Tizedelik őket a romantikus nők – vonta meg hanyagul a vállát.

Oldalra pillantott, majd biccentett. Láttam, hogy az igazgató összeszűkített szemeivel továbbra is minket vizslat.

– Ideje ma este egy kis pénzt költenem, mert ha nem teszem, a főnököd dühös lesz – nyújtotta a karját. Hosszan hezitáltam. Én ugyan nem karolok bele.

– Vicky? – szólt figyelmeztetően, majd Coleman felé intett a tekintetével. Vettem egy mély levegőt, majd kifújtam. Leküzdöttem minden undort és ellenállást, belekaroltam. Borzasztó volt a tudat, hogy ő nyert.

– Tudom én, hogy olyan vagy, mint a dinamit, csak a megfelelő kanócot kell hozzád megtalálnom. De ne aggódj, meglesz! – suttogta a fülembe, ahogy az egyik asztal felé vezetett.

– Csak jó lesz, ha vigyáz, mert ha esetleg rossz helyen matat, robbanok és meglehet, elpusztítom magát is – sziszegtem.

– Már alig várom – nézett hosszan a szemembe. A derekamra csúsztatta a kezét, ahogy maga mellé igazított. Kirázott tőle a hideg. Minden idegszálam tiltakozott az érintése ellen.

Órákkal később viszonylag minden bonyodalom nélkül távozott, persze előtte még sok pénzt költött, és borsos borravalót hagyott hátra. Feszülten battyogtam vissza a kaszinóba, miután kikísértem. Még hogy dolgozzak neki? Soha! Ha megtenném, hamarosan teljes érzelmi zűrzavarba keverednék, tudom.

– Miss Sawyer, Mr. Coleman várja az irodájában – lépett mellém a biztonsági főnök. Csak ezt ne! Ma ne! Nem bírom…

Elindultam, de az iroda ajtaja előtt megtorpantam. Nem volt hangulatom a kioktatáshoz. Mikor beléptem, az igazgató hosszan meredt rám.

– Mi volt az a jelenet a bárban? – csapott a közepébe.

– Sajnálom, Mr. Coleman. Elvesztettem a fejem, de ígérem, többé nem fordul elő.

– Nézze, Vicky, maga egy nagyon lelkiismeretes dolgozó, és tudom, hogy Reynolds egy seggfej, de az ilyen felhajtások akkor sem tesznek jót a kaszinónak.

– Tudom, uram, és tényleg nagyon sajnálom – vágtam bűnbánó arcot.

– Molesztálta vagy sértegette magát? – érdeklődött.

– Nincs jelentősége. Hibáztam – sütöttem le a szemem. – Nem lett volna szabad engednem, hogy kihozzon a sodromból. Ígérem, nem fordul elő többé.

– Ahhoz, hogy elviselje azt az alakot, félre kell tennie a büszkeségét; higgye el, tudom, hogy ez nem könnyű. Itt nincs helye dacos női büszkeségnek. Az a férfi megdugja röptében a legyet is és most maga a kiszemelt áldozata. Legyen vele óvatos, mert erősebb és tapasztaltabb magánál. Viszont egy pillanatra se felejtse el, maga is csak egy játékszer a számára, így nincs más dolga, csak legyen szórakoztató. Az, hogy meddig megy el, csak magán múlik. Nem az én dolgom. Ám Reynolds öntörvényű és elég szabadelvű, azt hiszi, neki senki nem parancsolhat, ő parancsol másoknak. Ha belemegy a játékba, könnyen veszíthet és többet, mint a büszkeségét.

Értettem, mire céloz. Valószínűleg Reynolds sok női szívet zúzhatott már porrá különösebb lelkiismeret-furdalás nélkül.

– Megbirkózom vele – feleltem magabiztosan.

– Ne gondolja! Ez az alak az olyan jóravaló lányokra a legveszélyesebb, mint maga. Mert nem csak az erényeire pályázik, kitépi majd a szárnyait és mikor már nem tud repülni, sorsára hagyja. Remélem, nem okoz majd magának fájdalmat – sóhajtott mélyeket.

– Fájdalmat csak az okozhat, aki fontos nekünk, de kizárt, hogy nekem ő valaha is fontos legyen – intéztem el közönyösséget színlelve.

– Milyen naiv maga, Vicky, ha azt hiszi, ez így is marad. Annak a férfinak minden eszköze megvan ahhoz, hogy levegye magát a lábáról. De szépen kérem, a kaszinót ne változtassák csatatérré! Ha ez így folytatódik, Reynoldsot is kidobatom.

– Sajnálom – préseltem össze az ajkaim.

– Én nem azt mondom, hogy ne tanítsa móresre. Élvezném, ha egyszer az életben ő is pofára esne, de tegye ezt diszkréten!

– Értettem – biccentettem.

– Magának nincs helye ebben a világban. Vigyázzon vele! Félek, még megbánom ezt a döntésem – csóválta a fejét. – A maga érdekében kellene magát elbocsátanom.

– Néha nem mi irányítjuk a sorsunkat, nem választhatunk. Maga ultimátumot kapott, ahogy én is. Reynolds mindkettőnket sarokba szorított. Köszönöm, hogy aggódik értem, igyekszem majd óvatos lenni. Ígérem!

– Ha gondja adódna, akkor nyugodtan jelezze!

És ugyan mit tehetne? Ebben a játszmában csak magamra számíthattam.