Copyright © Budai Lotti

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-09-0

I. RÉSZ

A SZERETŐ

1. FEJEZET

Daruka kertje

– Azt akarja mondani, hogy nem evett semmit? – kérdezte Azam suttogva. – Ma sem?

– Nem, egyetlen falatot sem – felelte Ifram. – Pár korty vizet sikerült belediktálni, ennyi az egész.

Az eunuch és a herceg a Salimgarh Erőd tornyának teraszán álltak, és aggodalmasan figyelték a szoba közepén felhúzott térdekkel üldögélő Louise-t.

A fiatalasszony üveges tekintettel meredt az ágyra, melyben öt nappal korábban férje a karjai közt lehelte ki lelkét. Louise ezen időszak alatt inkább csak létezett, semmint élt. A temetési szertartásnak is csak fel-felvillanó emlékfoszlányai maradtak meg emlékezetében: William a lepellel letakart temetési máglyán, a szerzetes kántáló hangja, amint meggyújtotta a szent tüzet, a Jamuna folyó rózsaszínes ragyogása, ahogy a naplementében elúszott rajta William földi porhüvelye… A temetés kérdése sok fejtörést okozott a hercegnek, aki magára vállalta annak elintézését. A muszlimok temetőjében kereszténynek nem volt helye, s a jezsuiták ugyan némi adomány fejében eltekintettek volna a hitbéli különbségektől, hanem Louise a katolikus szerzetesek sírkertjéről hallani sem akart. Nem, se a keresztény istennek, se megreformált vallásúnak nincs joga a férje testére… Végül a dzsainista{1} közösség papjai vették gondjaikba Elsfield lordjának földi maradványait, hogy aztán a folyó vize fölött elhamvasszák. Louise szigorú fehér leplekbe burkolódzva nézte a felcsapó lángnyelveket, ahogyan egyre távolodtak a hullámok hátán. Mikor Williamből már csak egy zsugorodó, fénylő pontocska maradt a távolban, Azam herceg, aki szintén részt vett a szertartáson, megszólította a gyászoló özvegyet:

– Louise asszony, ideje lenne visszatérnünk az Áldott Erődbe…

E szavak végre elrángatták Louise tekintetét a távolodó máglya megbabonázó látványától, s kivörösödött szemét a hercegre emelte.

– Az Áldott Erődbe? – kérdezte rekedtes hangon. – Azt nem. Képtelen lennék oda visszamenni.

– Akkor mondja meg, mit kíván? Hová szeretne menni?

Louise újra a láthatár felé pillantott, ahol a máglya éppen szétesett, s fényét végleg elnyelte a víz.

– Utána.

Azam herceget őszintén megrémítette az asszony kétségbeesése. Jobb híján a Salimgarh Erődben helyezte el, ahol figyeltethette néhány megbízható emberével, nehogy az özvegy valami jóvátehetetlen döntésre szánja el magát… Csakhogy szemmel láthatólag Louise eltökélte, hogy elsorvasztja magát; nem vett magához sem ételt, sem italt, s ez ellen a herceg sem tudott mit tenni. Azam nagy levegőt vett.

– Beszélek vele – mondta Iframnak. – Hátha ezúttal hallgat rám.

Louise hallotta a herceg hangját, amikor az leszállt a lováról az erőd udvarán, így nem lepte meg a megjelenése, de illendő köszöntésre nem tellett erejéből. A herceg majd minden nap meglátogatta, és egyre csak arról prédikált, hogy erősnek kell maradnia, össze kell szednie magát, ha másért nem, hát a gyermekei kedvéért, akik odahaza várják… Azam szavaiból azonban nem sok jutott el Louise kiüresedett tudatáig, s a herceg érezte ezt. Ezért ezúttal más taktikát választott. Leült Louise mellé, maga mellé vett egy tál szőlőt, s csöndesen eszegetni kezdte a gyümölcsöt…

Jó tíz percnyi néma üldögélés után Louise végül megszólította a herceget.

– Nagyuram… – kezdte lapos pillantást vetve Azamra. – Mondja meg őszintén… Azért jár ide, mert emészti a bűntudat?

– Természetesen – felelte Azam könnyedén, és tenyerébe köpött néhány szőlőmagot. – A férje azért halt meg, hogy engem megmentsen… A legkevesebb, amivel az emlékének tartozom, hogy visszarángatom a feleségét a holtak birodalmából…

Azam elhajította a szőlőmagokat, s állhatatos pillantását Louise-ra szegezte.

– Csakhogy én jól érzem magam ott, ahol vagyok – mondta az asszony rövid hallgatás után. – Ne akarjon engem megmenteni. Értse meg, hogy nem tartozik semmivel, sem nekem… sem Williamnek. Hagyjon békében gyászolni.

– Elmegyek, ha hajlandó végre enni valamit.

Azam Louise elé tolta a gyümölcsöstálat, de az asszony rá se pillantott.

– Elsorvasztja magát – mondta a herceg komoran.

Louise alig észrevehetően vállat vont.

– Nincs étvágyam.

Az asszony ezután néhány percig csöndesen figyelte, ahogy a herceg falatozik.

– Ő hol van? – kérdezte végül.

A hercegnek nem kellett megkérdeznie, kire gondol az asszony.

– A hárembe vitettem, a gyermekével együtt. Külön lakrészt kaptak, hogy a kíváncsiskodók ne zargathassák őket. Akar… akar többet tudni róla?

– Nem – mondta Louise komoran.

– Pedig jobb lenne, ha hallaná a teljes történetet. A képzelet gyakran sötétebb démonokkal gyötri elménk, mint az igazság… Engedje, hogy elűzzem a démonait.

Louise ajka keserű mosolyra húzódott.

– Tudja, herceg, hogy mit mondtam annak idején Muchtar kánnak, amikor nem értette, hogyan vállalkozhattam ilyen veszélyes útra, hogy felkutassam a férjemet? Azt, hogy én, ha kell, a pokolra is követném a szerelmemet. Ha Gudzsarát kormányzója látta volna az arcomat, mikor megláttam azt a nőt, karján a férjem gyermekével… Bizonyára a hasát fogta volna nevettében. És igaza is lett volna, mert pontosan annak érzem magam. Nevetségesnek.

– Ne mondja ezt, kérem… Ön nem érti…

– Ugyan mit? – hördült fel Louise, megfeledkezve minden illendőségről. – Hogy amíg én a poklok kínjait jártam meg, hogy William életét megmentsem, ő egy rabszolgalánnyal bujálkodott? Hogy elárulta a házasságunk, a szerelmünk? Hogy én követtem őt a világ végére, csakhogy a karomban haljon meg, itt hagyva nekem a zabigyerekét?

Louise hangja elcsuklott, a keserű epe vasmarokkal szorította a torkát. A fiatalasszony elfordította az arcát, hogy a herceg ne lássa feltörni készülő könnyeit.

– És magamra is haragszom – folytatta –, amiért magam sem tudom, hogy a halála vagy az árulása az, ami miatt igazán szenvedek…

– Ezt komolyan gondolja? – kérdezte halkan a herceg.

Louise nagyot sóhajtott, majd alig láthatóan megrázta a fejét.

– Nem, természetesen nem. Ha választhatnék, inkább azt kívánnám, hogy legyen itt velem, épen és egészségesen, még ha szerelmünket a hűtlenség pecsétje mocskolta is be… semhogy halt volna meg hozzám hűségesen. De a fájdalom így is mardos.

– Talán nehezére esik elhinni, de megértem a fájdalmát. Még akkor is, ha mi másként gondolkodunk a házasság fogalmáról és a hűségről… Tudom, milyen keserű a csalódás íze.

Louise tudta, miért mondja ezt a herceg.

Hamida Banu, aki maga is kedvelte a zenana udvarán kis híján halálra korbácsolt Szafiát, elmondta Nizam úrnőnek, amit a Padisah Begam és Louise beszélgetéséből kihallgatott, és azt a gyanúját, miszerint Dzsahánzeb bosszúból árulta be Itibar kánnak a két lányt. Ezután Nizam első útja Aurangzib császárhoz vezetett, s mindent elmondott Maysa balesetéről. A császár tombolt dühében, és sorra elővette a tanúkat, még Louise-t is át akarta hozatni Salimgarh erődjéből, de végül erre nem került sor. Zeefa asszony seperc alatt megtört a mennydörgő császár előtt, és mindent bevallott. Az uralkodó sosem tűrte el, hogy bárki is megzavarja a zenana rendjét – noha az ottani cselszövések hírének csak töredéke jutott el hozzá –, s minden kihágást példásan megbüntetett. Ezúttal nem is járhatott el másképp, hisz végtére is egy születőben lévő császári gyermek életébe került ez a túlkapás. Dzsahánzebet és Zeefa Banut szoros felügyelet mellett Lahorba száműzte… S a döntéssel a mélységesen csalódott Azam is egyetértett.

A herceg, aki néhány pillanatra szomorú gondolataiba merült, most megrázta magát.

– A lényeg, Lady Elsfield, hogy jól tudom, a kapocs, ami Williammel összekötötte magukat, szentség volt mindkettőjük szemében.

– Úgy érti, legalábbis az enyémben…

– Téved. El sem tudja képzelni, hányszor hallottam tőle, hogy milyen keservesen megbánta azt az éjszakát. Nem sokkal azelőtt történt, hogy elérték volna India partjait… A hajójuk gyilkos viharba keveredett. Két napon át hánykolódtak a hullámok közt, irányt vesztve. A legénység, a foglyok, mind azt hitték, oda fognak veszni. Hogy ütött az utolsó órájuk. Az a lány, Mia… Két hónappal korábban vették fel Madagaszkáron. Tizenhét éves volt, és halálra rémült. William csak vigasztalni próbálta… Lady Elsfield, ami azon az éjszakán a fedélközben történt, nem hűtlenség volt, hanem két halálba készülő ember kétségbeesett kapaszkodása az életbe. Meg kell értenie…

Louise-ban ekkor megmoccant valami. Egy régi emlék képe. Egy börtöncella a párizsi Bastille-ban és a fiatal rendőr, Tristan La Riche kétségbeesett arca. Akkor ő, Louise készült a biztos halálba, akkor az ő ajka hívta csókra a fiatal fiúét, hogy még egyszer, utoljára érezze, hogy él…{2} De akkor is… az egy röpke csók volt csupán, nem pedig… egy szerelemgyerek, aki hátralévő éveiben férje árulására emlékezteti majd.

– Csak a szerencsén múlott, hogy éppen ezt a lányt vittem magammal, mikor Lord Elsfieldet magamhoz vettem Mr. Goodyear házában. Ha a zenanában derül ki, hogy állapotos, kihajították volna az utcára. Igazából nekem is ez lett volna a kötelességem… De William könyörgött, hogy ne küldjem el. Én pedig beleegyeztem, hisz a lány még nem volt a tulajdonom, mikor megesett, így nem tartottam volna igazságosnak… De a férje azon az egyetlen éjszakán kívül soha többé nem érintette azt a lányt. Mondja, tényleg nem képes megbocsátani az emlékének?

– Sajnálom, nagyuram… – suttogta Louise. – Én igyekszem megértő lenni… Hisz szerettem a férjemet, s minden erőmmel azon vagyok, hogy lelkemben szerelmének és ne hűtlenségének emléke éljen tovább. De most…

Louise nagyot sóhajtott, és tétova szemmel nézett szét a lakosztályban, mintha a szavak, amelyeket keres, ott lapulnának valamelyik sarokban.

– De most… – folytatta könnyeit nyelve – …csak egy megcsalt, megfáradt asszony vagyok… és egyszerűen nincs erőm a megbocsátáshoz. Nincs erőm az élethez.

Azam ekkor váratlanul megragadta az asszony csuklóját, és kezét két kezébe zárta.

– Akkor én visszaadom magának az erejét. Szavamra visszahozom az életbe.

Louise megilletődve pislogott a hercegre, kinek kék szemében elszántság tükröződött.

– Méltányolom az eltökéltségét… – mondta Louise, visszahúzva a kezét. – De csodákra még ön sem lehet képes, hercegem…

Azam nem sokkal később magára hagyta Louise-t, hogy még sötétedés előtt visszaérjen a zenanába. Az asszony aznap sokáig állt lakosztálya korlátjának támaszkodva, a távolba révedve. Delhi pislákoló fényei messzire elnyúltak, de ő nem tudta élvezni a látványt, hiába takarták el tekintete elől a zenana falai a tágas horizontot hónapokon keresztül. Egyre csak az az éjszaka járt a fejében, ott, az Addington kastély északi tornyában, amikor véget akart vetni az életének, de a gyermekei iránt érzett szeretet visszatartotta. S bármennyire szégyellte is magát érte, úgy érezte, az anyai érzelmek ezúttal nem tudják az életben marasztalni. Henry és James… Mr. Goetz, Montagu herceg és Welham keresztapja őszinte szeretettel nevelnék fel őket. De ő? Vele mi lesz? Azokban az időkben, amikor úgy hitte, William elpusztult a dorchesteri börtön poklában, talán a lelke legmélyén érezte, hogy a férje nem veszett el számára… Talán az a gyengécske remény, ami kimondatlanul is pislákolt benne, adta vissza az erejét. De most? William a karjai közt hunyta le örökre a szemét. Ráadásul úgy, hogy előtte még a szerelmüket is elárulta. Nem, ez több volt, mint amit Louise el tudott viselni. Óvatosan kihajolt a teraszon, és lepillantott a mélybe, de Ifram, aki eddig árnyékként követte, rögtön mellette termett.

– Jól vagy, sahiba? – kérdezte az eunuch.

– Igen, Ifram – mondta Louise erőtlenül. – Semmi baj. Gyere, térjünk nyugovóra. De előbb tölts, kérlek, még egy kupa bort…

Louise tudta, hogy Iframot áttérítették a muszlim hitre, mikor Zebunissa úrnő szolgálatába került, s azt is, hogy ennek ellenére engedett néha az alkohol csábításának. Az asszony, ha bort ivott a zenanában, s valamicskét benne hagyott a kancsóban, az le-lecsusszant az eunuch torkán. Louise most is erre számított, így mielőtt nyugovóra tért, kevert a megmaradt borhoz abból az igen erős altatószerből, amit még a hekim hozott neki William halála után. Louise mozdulatlanul fekve, de éberen figyelte, ahogyan Ifram kiviszi ágya mellől az ezüstkancsót, s ahogyan arra számított, a teraszra érve fel is hajtotta tartalmát. Az eunuch aznap éjjel olyan mélyen aludt úrnője ágya mellett, hogy nem vette észre, amint az kioson a lakosztályából.

De nem a tornyon körbefutó teraszra tért vissza… Nem, halálával a lehető legkevesebb fájdalmat akarta okozni szolgájának, s tudta jól, az eunuch belebetegedett volna asszonya összezúzott testének látványába, amikor reggel rátalál. Magára öltött hát egy sötét köpenyt, s lesietett a torony lépcsőjén. Ott megvárta, míg az őrség elhalad a déli torony irányába, majd a kövezeten csupasz talpaival nesztelenül suhanva, az erőd kapuja felé vette az irányt. Ahogyan azt Louise érkezésükkor megfigyelte, a kapu oldalában erős futórózsa fa nőtt, talán akkor ültethették oda, mikor Humájun császár jó száz évvel korábban megépítette Salimgarh erődjét. A rózsafa ágai majdnem karnyi vastagságúak voltak, s csaknem a fal tetejéig értek. A déli fal alig érte el a kétméteres magasságot, hisz az erőd egy szigetre épült, s a hozzá vezető híd túloldalán rögtön ott magasodott a tekintélyes Áldott Erőd, ami önmagában is elég védelmet jelentett. Louise-nak tehát nem volt nehéz felküzdenie magát a fal tetejére, noha a tövisek több helyen is felsértették a bőrét, de azt meg sem érezte. Mikor felért, keresztben elhelyezkedett az arasznyi vastüskék között, majd azokba csimpaszkodva leereszkedett a túloldalon. Miután földet ért, a híd közepéhez sietett. Odaérve letekintett a mélybe, a folyó kavargó vízére…

– A hindu asszonyok a halotti máglyára vetik magukat férjük eltávoztakor – gondolta magában Louise. – Én csak a közös hullámsírt választhatom.

Az asszonyt azóta vonzotta az örvénylő folyó képe, hogy a partján állva végignézte, mint nyelik el a hullámok William maradványait. S ahogy ott állt, karnyújtásnyira a vágyott haláltól, egy cseppnyi bizonytalanságot sem érzett. William nincs többé, s szerelmük emléke is odaveszett. Bemocskolta a férje gyengesége, ő pedig becsapottnak, gyengének és üresnek érezte magát. Az ő máglyájának fénye is kialudt. Louise fellépett a híd alacsony falára, kitárta karjait, s a hullámok közé vetette magát.

Hűvös, halszagú víz tolult Louise torkába, s ő fulladozva, köhögve fordult az oldalára. Mellette két férfi izgatottan kiáltozni kezdett egy idegen nyelven. Az asszony még sokáig köhécselt, s könnybe lábadó szemével a környéket kutatta: hideg, nedves fövenyen feküdt, nem messze az Áldott Erőd falának lábától. Látóterébe ekkor egy középkorú férfi arca úszott be, aki tetőtől talpig csuromvizes fehér ruhát viselt. Sötétszürke szakállába ősz szálak vegyültek, s barna bogárszeme kíváncsian kutatta Louise vonásait. A férfi kérdezett valamit az asszonytól, de az nem értette, csak a vacogástól összekoccanó fogai válaszoltak helyette: rettenetesen átfázott a hideg víztől, a testi és lelki kimerültségtől. A szakállas férfi nem is erőltette tovább a beszélgetést. Egy vastag gyapjútakaróba burkolta Louise-t, majd egy öszvér vontatta kis szekér hátuljára dobta, s maga is mellételepedett. Mondott valamit a társának, egy idősebb, pocakos, borotvált arcú férfinak, aki erre visszaszállt a bakra, s rögtön útnak is indította a kis fogatot. A lány nem tudta, kik a megmentői, vagy hogy hová viszik, s mielőtt még bármit kérdezhetett volna, hatalmába kerítette a gyöngeség, s a szekér monoton rázkódása álomba ringatta. Csakhogy nem holmi pihentető, édes álomba… Újra rémálmok gyötörték: fájdalmasabbak, mint mikor a kalózhajó gyomrában hánykolódott láztól remegő sebbel, mert ezúttal William halálának perceit élte át újra és újra.

Mirza Daruka jó nevű régi kereskedőfamília sarja volt, akinek családja néhány évtizeddel korábban települt át a virágzásnak indult Delhibe Pulicatból. A város falain kívül élt egy tágas purában, népes személyzet társaságában. Házasságra még nem adta fejét, hiába közeledett a negyvenedik életévéhez. Fiatalabb testvérei szerencsére bőven gondoskodtak a nagy kereskedő család nevének átörökítéséről, így Daruka könnyű szívvel szentelhette magát az üzletnek, mely szenvedélye volt. De nem pusztán a kereskedés tette ki életét. Lelkes, odaadó híve volt a helyi dzsainista közösségnek, melynek hívei ugyanúgy megszenvedték Aurangzib elvakultságát, mint a többi, nem iszlám hitű alattvaló, de ők legalább gazdasági erejüket megtartották: a dzsainisták hagyományosan tehetséges kereskedők és ügyes pénzemberek voltak, akikkel szívesen üzleteltek szerte a birodalomban. Talán a letett szent fogadalmuk, a satya miatt, mely megkövetelte tőlük az őszinteséget és tisztességet az üzleti életben éppúgy, mint magánügyeik intézése során. Hitük másik előírásának, az asteyának a parancsát pedig a mindenkori mogul uralkodók értékelték nagyra: eszerint a dzsainizmus hívei számára tilos a lopás, ami az adózás megtagadására is vonatkozott… A jómódú Daruka gyakorta jótékonykodott is, amit szintúgy megkövetelt a vallásuk. Aznap este is éppen Babbar mester a falakon túl épült kórházának vitt élelmet, s útja az Áldott Erőd lába mellett elhaladó döngölt földúton vezetett el. Mikor a folyó partján elhaladva észrevette a hídon álló asszonyt, rögtön látta, mire készül, s mire Louise-t elnyelte az örvénylő folyam, Daruka azonnal a habokba vetette magát. Erejét megfeszítve úszott arrafelé, ahol az asszonyt elnyelte a víz, ám miután ő is alábukott, jó darabig nem került elő. Babul, a szolgája, jajveszékelve toporgott a parton; ő maga nem tudott úszni, különben gazdája segítségére sietett volna. Végül – talán az utolsó pillanatban – gazdája vizes üstöke áttörte a hullámokat, s Daruka az eszméletlen lány testét magával vonszolva úszni kezdett a part felé… Akit addig lélegeztetett, amíg az fel nem köhögte a tüdejébe került vizet. Miután visszatértek a házba, s valamennyien megszárítkoztak, Louise-t ágyba fektették. Állapota nem volt túl biztató: lázban égő testét még álmában is rázta a zokogás…

– Vonaglik, akárha az ördög bújt volna belé… – jegyezte meg Babul, aggodalmas pillantásokat vetve az asszonyra, akit éppen az egyik szolgálólány borogatott.

– Nem beszélj ostobaságokat! – szólt rá Daruka. – Csak láz emészti.

– Tudom én azt, uram, ez csak olyan szólásféle. Hanem mégiscsak különös ez. Hogy került arra a hídra egy idegen asszony?

– Azt hiszem, erre a kérdésre két válasz létezik: a zenanából vagy Salimgarh erődjéből szökött meg.

– Bármi legyen is az igazság, hamar megtudjuk – vélte Babul. – Mire pirkad, az egész városban őt fogják keresni.

Babulnak igaza lett; Daruka kora reggel elküldte szolgálóját Babbar mesterért, s mire visszatértek, az őrség már mindenfelé kihirdette, hogy egy angol asszony eltűnt az éjszaka során Salimgarh Erődjéből.

– Mit fog most tenni? – kérdezte Babul, miközben a híres hekim Louise-t vizsgálta.

Daruka rámosolygott öreg szolgájára.

– Ismersz már jó ideje, barátom, hát mondd meg, szerinted hogyan döntök?

Babul újra a matracon fekvő, takarókba csavart asszonyra nézett, akit Babbar éppen valamilyen szúrós szagú itallal próbált magához téríteni.

– Addig nem adja át a császár embereinek, amíg meg nem tudja, milyen sors vár rá.

– Jól beszélsz. Ha a Salimgarhból szökött, úgy lehet, hogy börtönbe vetették, s szökéséért kivégeznék. Ezt pedig hitem tanai szerint nem engedhetem.

– S ha rászolgált a büntetésre? Ha valami súlyos vétek miatt zárták be?

– Ezt is ki fogom deríteni. Vagy megkérdezzük őt magát, ha magához tér…

E szavakra hangos csörömpölés zaja hasított a betegszoba csöndjébe. A magához térített Louise kiverte a hekim kezéből az ezüsttálkát, amit tartott, s az fémesen kongva repült messzire a márványkövezeten. Daruka és Babul rémülten figyelték, amint az asszony számukra érthetetlen nyelven kivörösödve szitkozódik, míg Babbar és fiatal segédje erejét megfeszítve igyekszik leteperni az őrjöngő beteget.

– Ide-ide! – kiáltotta Babbar, mire Daruka és Babul is a küzdelembe vetette magát.

Miután együttes erővel ártalmatlanná tették a fiatalasszonyt, a hekim ópiumos nyugtató italt erőltetett le a torkán.

– Most egy darabig aludni fog – mondta Babbar, már az ajtóban búcsúzkodva. – Ha magához tér, hívassanak el újra, addig is bánjanak vele óvatosan. Akármin ment is keresztül ez a szegény asszony, igencsak megviselte az idegeit… A láz is attól emészti.

– Köszönöm, mester – mondta Daruka, és egy ezüstrúpiákkal megtömött erszényt nyújtott a doktor felé.

– Ugyan, sahib… – hárította el a hekim. – Éppen tegnap hozott annyi élelmet a kórházamnak, ami egy hónap alatt se fogy el.

– Akkor tegye el azokra az időkre, mikor elfogy – mondta Daruka, s a gyógyító kezébe nyomta a zsákocskát. – Tudom, hogy ön a leginkább rászorulókhoz juttatja el.

Mikor néhány órával később Daruka szolgái jelentették, hogy a beteg magához tért, a férfi fölkereste Louise-t. A fiatalasszony ezúttal nem dühöngött, nem átkozódott, mindössze felhúzott térdekkel, hátát a hűvös falnak vetve ült, és kábán maga elé révedt. Daruka beléptére föltekintett. A férfi lassú mozdulatokkal közelített a kivörösödött szemű asszony felé, s éppen azon gondolkodott, milyen nyelven szólítsa meg, mikor az perzsául megkérdezte:

– Minek húzott ki a folyóból? A hullámokba kellett volna fúlnom…

– Túlságosan keserű beszéd ez egy ilyen fiatal teremtés szájából – mondta Daruka komoran. – Inkább maga feleljen, hogy hívják, és hogy került arra a hídra? Tudom, hogy a Salimgarh Erődből szökött meg… árulja el, mit követett el, hogy odazárták?

Louise ismét a férfira emelte fáradt pillantását, de szólni nem szólt egy szót sem.

– Ne féljen – folytatta Daruka. – Nem fogom visszaküldeni oda. Biztonságban van a fedelem alatt, nem hagyom, hogy a császár kivégeztesse, amiért megszökött a börtönéből.

Louise egykedvűen sóhajtott.

– Sajnos, a császár akkor sem tenne ilyet, ha átadna az embereinek. Ha ilyen egyszerű volna megszabadulnom az élettől, magam dörömbölnék az Áldott Erőd kapuján…

– Miért beszél így? – kérdezte a férfi csöndesen.

– Mert ez az igazság. És tudja meg, fölösleges volt hősködnie… Nem fog életben tartani az akaratom ellenére.

– Márpedig az én házamban nem fog a saját élete ellen törni, ebbe jobb, ha belenyugszik.

– Akkor engedjen utamra.

– Azt nem tehetem. Tudom, hogy első útja megint a folyóhoz vezetne.

– És mit érdekli az magát? – vetette oda Louise dühösen. – Hiszen még a nevemet sem tudja. Nem mindegy magának, hogy élek vagy halok-e?

– Egyáltalán nem mindegy. De valóban igaza van, hogy még a nevét sem tudom, én azonban engedje meg, hogy bemutatkozzam. A nevem Daruka, a pulivati Vorák közül… Kereskedő volnék, ez pedig a házam. S mi több, dzsainista is vagyok… Tudja, hogy ez mit jelent? Azt – folytatta, miután Louise nem felelt, csak elfordította a fejét –, hogy számomra az élet tisztelete a legfőbb parancs. Maga pedig a legnagyobb bűnt készült elkövetni, s hitem arra kötelez, hogy minden erőmmel megakadályozzam ebben. S így is fogok tenni, nekem elhiheti.

Úgy tűnt, Daruka nem a levegőbe beszél. Éjjel-nappal őriztette Louise-t, akinek végül a makacs éhségsztrájkját is megtörte: Babbar mester segítségével egy csövet tuszkoltak le a torkán, és megetettek vele egy tányér levest, ami olyan kellemetlen élmény volt a beteg számára, hogy attól kezdve inkább maga evett, még ha csak annyit csipegetett is, mint egy kismadár.

Daruka a következő két napban többször is fölkereste Louise-t. Próbálta faggatni kilétéről és arról, hogyan került a császári udvarhoz, de ha az evésre rá is tudta venni, azt már nem tudta kikényszeríteni, hogy a lelke is megnyíljon előtte. Az asszonyt továbbra is nagy erőkkel keresték a városban, Azam herceg személyesen ajánlott fel száz aranymohurt annak, aki elvezeti hozzá. De hogy miért érdekli a császár örökösét egy angol asszony, arra senki sem tudta a választ, hiába kérdezősködtek a kereskedő emberei és szolgái a piacokon, ivókban és szerte a városban. Hanem egy napon, mikor Louise már egy hete „élvezte” Daruka rákényszerített vendégszeretetét, Babbar mester jelent meg a pura kapujában, és magával hozta a választ. Mikor az orvos belépett a betegszobába, a lányt ugyanabban a rezignált állapotban találta, mint előző napi látogatása alkalmával, hanem a következő pillanatban Louise-nak valósággal felragyogott az arca. A mester nyomában ugyanis nem más lépett a helyiségbe, mint…

– Aiyla! – kiáltotta Louise, s olyan fürgén, ahogyan legyengült tagjaitól csak telt, feltápászkodott, és a rabszolgalány karjaiba vetette magát.

– Sahiba! Hála az égnek, hogy életben vagy! – kiáltotta Aiyla is, és karjába zárta Louise-t, akit ekkor váratlanul rázni kezdett a zokogás.

– Bocsáss meg… – hüppögte Louise. – Én tehetek róla… Én tehetek róla, hogy azt a szörnyűséget művelték veled…

– Jaj, sahiba… Te vagy az utolsó, akit hibáztathatok…

Babbar közben fejével intett a jelenetet megilletődötten szemlélő Darukának, aki az orvost követve magára hagyta a két nőt.

A kertben egy hűsítő serbet mellett aztán az orvos mindent elmesélt a kereskedőnek. Miután meggyógyította a súlyosan összekorbácsolt Aiylát és Szafiát, maga mellé vette őket a kórházba. Annak ellenére, hogy mindketten a zenanában élték le addigi életüket, hamar hasznos segítségei lettek a mesternek. Jólelkű, igyekvő lányok voltak, akik szívesen sajátították el a gyógyítás mesterségét. Aiyla pedig a minap meghallotta a hekimet az egyik segítőjével Louise-ról beszélgetni. A lány hamar kitalálta, ki lehet az a titokzatos beteg, akihez mestere mindennap ellátogat; ezután pedig ragaszkodott hozzá, hogy másnap ő is fölkereshesse Lady Elsfieldet.

– Merthogy ez a neve – folytatta Babbar. – És nem fogolyként tartózkodott a Salimgarh erődben, hanem Azam herceg vendégeként. Azelőtt pedig hónapokon keresztül a zenanában élt. A férje Azam herceggel tartott Bídzsápur ostromához… Ne kérdezze, sahib, hogy került oda egy firangi, mert ez homályos történet, a lényeg, hogy Louise asszony férje egy támadás során a saját élete árán mentette meg a herceget. Úgy két hete hunyt el a felesége karjai közt… aki úgy tűnik, kétségbeesésében a halálba kívánt menekülni.

– Hm… – hümmögött Daruka. – A herceg bizonyára felelősnek érzi magát a történtekért, azért kutatja mindenfelé megmentője özvegyét. Mindig is tudtam, hogy derék ember. Nem olyan fából faragták, mint az apját.

– Köztünk maradjon, Mirza Daruka – fogta suttogóra a hekim –, az a nap, amikor a herceg átveszi az apja trónját, jelenti az egyetlen reményt ennek a hatalmas birodalomnak, mely egyre szakadozik a varrásai mentén. A herceg olyan, akár a nagyapja: határozott, de türelmes, aki értékeli és tiszteli mások kultúráját…

– Hanem mitévő legyek az asszonnyal? – töprengett hangosan Daruka. – A herceg tehát nem akarja bántani, így akár át is adhatnám neki.

Babbar elhúzta ráncos ajkát.

– Nem tudom, sahib. A herceg egyszer már sikertelenül tartotta vissza az öngyilkosságtól. Talán nálad jobb helyen lenne. A te házad békéje, a gondoskodásod… jobbat tenne a lelkének, mint egy komor erőd, ami mégiscsak egy börtön. Vagy éppen a zenana.

– Mondasz valamit. De a herceg elől nem titkolhatom az ittlétét, előbb-utóbb úgyis rájönne. Talán őt is meg tudnám győzni, hogy az asszony jobb helyen van nálam.

– Tégy belátásod szerint, uram. Hanem ezt az Aiylát itt hagynám nálad. Rá most itt van a legnagyobb szükség…

Babbar mester nem is tudta, milyen igazat szólt. Azóta, hogy Louise meglátta a Mia nevű rabszolgalányt, karjában William gyermekével, valamiféle bénult keserűségbe süllyedt, melyből nem találta a kiutat. Egyszerre érezte a gyász, a becsapottság és a csalódás fájdalmát, melyek mintha szétfeszítették volna belülről ahelyett, hogy szabad folyást engedtek volna indulatainak. Most Aiyla szelíd kedvessége újra megindította könnyeinek árját, míg beszámolt a lánynak a történtekről: William haláláról, Miáról és annak gyermekéről. Aiyla csöndesen hallgatta úrnője szavait.

– Szegény sahiba… – mondta lány, mikor a szoba csendjét már csak Louise szipogása törte meg. – Micsoda fájdalom lehet ez neked. Nem elég, hogy elvesztetted a férjedet, úgy érzed, szerelmétől is megfosztottak.

– Igen… Igen, pontosan ezt érzem – törülte le könnyeit Louise, aki úgy érezte teste minden szóval valamiféle méregtől szabadult meg. – Úgy gyűlölöm, amiért ezt tette velem! Amiért megcsalt, amiért elárult! És gyűlölöm, amiért itt hagyott. Gyűlölöm azért a fájdalomért, amit a halálával okozott, mert Aiyla… Én rettenetesen szerettem őt… És hiányzik! És nem akarom gyűlölni az emlékét.

– Hát akkor ne tedd, sahiba! – fogta meg Louise kezét Aiyla. – Bocsáss meg neki! Hisz te magad mondtad, az utolsó szavaival a bocsánatodat kérte! És azt mondta, csakis téged szeretett. És végül is ez számít… Légy boldog, hogy létezett valaki a földön, aki így szeretett téged!

{1} A dzainizmus ősi, aszketikus indiai filozófia és vallás. /A szerk./

{2} Lásd a szerző A Borostyánszemű című regényét.