A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chevy Stevens: Never let you go, St. Martin's Press, 2017

Fordította

HARCI ANDOR

Copyright © Chevy Stevens

Hungarian translation © Harci Andor, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Laik Eszter

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-36-6

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

LINDSEY

2005. NOVEMBER

Nem volt sok időm. Andrew a medencénél várt, és számolta a perceket. Hideg vizet fröcsköltem az arcomra, hagytam kis patakokban végigcsorogni a nyakamon, majd át az ingemre. Belenéztem a tükörbe. Megpróbáltam felidézni, hogyan formáljam az ajkamat, hogy ne tűnjek rémültnek, az elmosódott sminket dörzsölgetve ellazítottam a szemem körüli izmokat. Nem számított, hányféleképpen mondtam el neki, hogy nem flörtöltem azzal a férfival, ennyi erővel akár a falnak is beszélhetnék.

A mosdó betonpadlóját minduntalan a papucsomhoz tapadó homok és papírdarabok borították. Mellettem egy kislány küzdött a csappal. Fölé hajoltam, kinyitottam neki, majd oldalra léptem, kerülve a vécéből épp kilépő anyja gyanakvó tekintetét.

Egymás kezét fogva sétáltak el, a kislány a Télapóról csacsogott – vajon megtalálja-e őt az üdülőhelyen? Egy hónap múlva karácsony. Éles fájdalmat éreztem a mellkasomban, ha Sophie-ra gondoltam. Minden nap hozzáadott valamit a listájához. Nekem egy dolog volt a listámon. Csak egy.

Ez az utazás Andrew előkarácsonyi ajándéka volt, de csak ürügyként szolgált. Tudta, hogy legutóbb túl messzire ment. Számtalan érvet felhoztam Mexikó ellen, de mindet felülbírálta, és lefoglalt egy szobát az üdülőben, ahol a nászutunkat is töltöttük. A lakosztályunk ezúttal még nagyobb volt, pompás kilátással. Mintha a fehér homok és a szikrázó, türkiz víz képes volna mindent feledtetni.

Körültekintően a rózsaszín egyrészest vettem fel, mikor aznap reggel a tengerpartra készültünk; a tunikámat borítottam rá, azt, amelyiknek magas a nyakkivágása, és szinte a térdemig ér. Majd felvettem a szalmakalapom és egy hatalmas napszemüveget. Ahogy kiléptünk a szobából, elismerően elmosolyodott és közel húzott, hogy megcsókoljon. Feszült voltam, de nem éreztem alkohol szagát a leheletén, sem az ajkán. El akartam távolodni, de neki be kellett fejeznie a csókot.

Egy szalmaernyő árnyékában ültünk a parton, és Sophie-t néztük, ahogy a homokban játszik. Andrew keze az enyémet fogta a székeink közt, lusta köröket rótt a hüvelykujjával. Egy nő sétált el előttünk, láttam, amint lenyűgözve pillant Andrew felé. Egész jól festett a fehér rövidnadrágjában, jól kivehető hasizmával, a pár nap után bronzszínűre sült bőrével, de rám mindez már nem volt hatással. Óvakodtam attól, hogy körülnézzek, de elképzeltem, hogy nézhetünk ki mások szemében. Csak egy újabb boldog pár a gyermekével.

Alvást színleltem, de közben Sophie-t néztem a szemüvegem mögül. Egy részletgazdag homokvárat épített, tornyokkal és vizesárokkal, majd egy bottal mintákat rajzolt az oldalára, ahol kagylókat helyezett el nagy gonddal. Januárban már hétéves lesz, maga mögött hagyva a kislányt, aki volt, a végtagjai elvékonyodtak, sápadt, szőke haja sötétedni kezdett, kezdte felvenni apja hajának buja mézszínét.

Felvette a vödrét, és visszajött hozzánk.

– Anyu, éhes vagyok.

Odaintettük a pincért, aki egész délután hordta Andrew-nak a Coronákat.

– Una cerveza, por favor – mondogatta Andrew, miközben én a margaritámat kortyolgattam, élvezve a só ízét. Leadtuk a rendelésünket, én egy csirkés salátát kértem, ők hamburgert és sült krumplit. A pincérünk jóképű volt, fekete hajú és a szemű, fehér fogait apró mosolyok során villantotta elő, arckifejezése határozottan pimasz volt. Kerültem a tekintetét, de aztán hibáztam. Mikor az üres poharam adtam át neki, a keze egy pillanatra elidőzött az enyémen. Véletlen volt. Elvonta a figyelmét valami zaj a hátunk mögül, de tudtam, hogy ez nem számít majd. Megérintettük egymást.

A pincér átadott egy új margaritát, majd elment. Andrew napszemüveget viselt, de még így is láttam a dühös arckifejezést, a szája körül gyülekező szarkalábakat, a gondolataim pedig kétségbeesetten igyekeztek megkapaszkodni valamiben. El kellett vonnom a figyelmét.

A tengerpartra mutattam, a pálmafákra.

– Csodálatos a táj.

– Igen, pont úgy festettél, mint aki nagyra értékeli.

– Annyira megnyugtató – mondtam elégedett mosollyal az arcomon. Mintha nem tudtam volna, mire célzott. Mintha korábban nem jártuk volna végig ezerszer ezt az utat.

Sophie derekára kötött törülközővel ült a nyugágyam végére, zöld szemében aggodalommal nézett ránk. Még nedves haját az ujjai között tekergette. Kisbaba kora óta így tekergette a haját, ha fáradt vagy nyugtalan volt.

– Menj, gyűjts össze még pár kagylót, édesem – mondtam. – Gyönyörűen festenek a homokváradon. Szólok, ha megjött az ebédünk. – Felállt, megragadta a felfújható delfinjét és visszament a tengerpartra, közben néhányszor visszanézett rám a válla fölött. Mosolyogtam.

– Azt hiszed, hülye vagyok – mondta Andrew, amikor hallótávolságon kívül került.

– Természetesen nem.

Újra a könyvére koncentrált, idegesen forgatta a lapokat. Gyorsan vettem a levegőt, gombóc volt a torkomban. Ittam egy kortyot az italomból, de a lime már nem frissített fel, a gyomrom kavargott a savtól. A mellcsontomat masszíroztam, de ez sem csökkentette a nyomást.

Megérkezett a rendelésünk, és a pincér megkérdezte, hozhat-e nekünk még valamit, de Andrew nem szólt hozzá, így kénytelen voltam én válaszolni Andrew merev tekintete tüzében. Éreztem a felém áradó dühöt, már hallottam is fejben a kirohanást, amit magában próbált épp.

Sophie visszafelé tartott. Közelebb hajoltam Andrew-hoz.

– Kérlek, ne tedd ezt. Kérlek, ne fújd fel az egészet. Véletlenül érintette meg a kezem.

– Láttam, ahogy ránéztél, Lindsey.

– Nem, nem láttad. – Ez volt az a rész a jelenetben, amikor megnyugtatom, elmondom neki, hogy ő az egyetlen, de felbátorodtam a margarita hatására. Ostobaságot csináltam.

– Képzelődsz – mondtam.

Az arca mintha darabokra hullott volna hirtelen, majd átrendeződött volna valaki mássá. Az igazi Andrew-vá. Ő volt a férfi, akit senki nem látott, csak én.

Sophie odafutott hozzánk és leült mellém a nyugágyra. A bőre hideg volt és nedves. Felkapott egy sült krumplit.

– Láttad a kagylóimat, anyu?

– Igen, édesem. – A homokvárra pillantottam. – Tökéletesek.

Andrew ketchupot nyomott a tányérjára, belemártott egy krumplit.

– Edd meg az ebédet, kedvesem!

– El kell mennem megmosni előbb a kezem. – Éreztem, hogy Andrew tekintete egészen a mosdókig követ. A fejemet leszegve mentem, nem néztem fel senkire.

A papírtörölközőt bedobtam a szemetesbe és feltettem a napszemüvegem. Vissza kellett mennem a tengerpartra. Sophie ismét úszni akart, Andrew bizonyára meg is engedné neki, holott nemrég evett. A Coronákra gondoltam. Hányat ivott vajon? Nem tudtam pontosan. Felhagytam a számolással.

Nem voltak a székeknél. A saláta még az asztalon volt, a levelek a hőségben hervadoztak. A poharam üres volt. Andrew hamburgere és sült krumplija eltűnt, Sophie meghagyta a felét. Körülnéztem, de nem voltak a homokvárnál sem. Visszamehettek a szobába? Közelebb mentem a homokvárhoz; a törülközője a másik oldalon volt leterítve, limezöld szandálja ott hevert mellette.

A felfújható delfin is eltűnt.

Tettem pár lépést a vízben, a kezemmel kitakartam a napot. A hullámok kavargó, kék tömegként emelkedtek és buktak alá. Az úszók fel-le lebegtek. Hunyorítottam, próbáltam kivenni az arcokat. Hol van a lányom? És Andrew? Körbefordultam, végignéztem az embereken a tengerparton, az üdülő vendégeinek sokaságán, a hullámokat kergető, futkározó gyerekek csoportjain. Visszafordultam, ismét a vizet néztem, Sophie pici fejét, vörös fürdőruháját kerestem.

Aztán megláttam a vízben fel-le ringatózni a delfint a hullámok között, de nem ült rajta senki. A vízbe rohantam, amilyen gyorsan csak vitt a lábam, az áramlattal küzdve. A talpam belesüppedt a puha homokba. Amikor már mélyebben voltam, erős karcsapásokkal kezdtem a játék felé úszni és belekapaszkodtam. Itt kell lenniük. Sophie soha nem veszíti szem elől a delfint.

Nem láttam a rózsaszín búvárpipáját sem, de a vízben is rengetegen voltak. Újra eszembe jutott az étel meg a sörök, amiket Andrew megivott. Jó úszó volt, de Sophie még csak most tanult úszni és könnyen elfáradt. A víz alá dugtam a fejem.

Lábakat láttam felém közelíteni. Egy férfi lábait. Kiemeltem a fejem a vízből és vettem egy nagy levegőt. Egy idősebb férfi vette ki a búvárpipát a szájából pár méterre tőlem.

– Jól van? – kiáltotta.

– Nem találom a lányomat! – Többen is odaúsztak. Mi van rajta? Látta alámerülni? Valaki hívja a vízimentőket!

A vizet lapátoltam, felsőtestemmel a delfinre támaszkodva.

– Nem láttam bemenni. Még csak hatéves. Piros fürdőruhát visel. – Egy motorcsónak húzott el mellettünk, a nyomában keletkező hullámok hatására fel-alá imbolyogtunk mindannyian, az arcomat beterítette a sós permet. A horizont megjelent, majd újra eltűnt.

Valaki az üdülőből jet skivel volt kinn a vízen, rádión továbbította Sophie leírását. Többen is lemerültek, majd nedves hajjal, ködös szemüveggel emelkedtek a felszínre.

Senki nem talált semmit. Újra és újra víz alá dugtam a fejemet, de nem láttam mást, csak a kapálózó, a homokot felkavaró lábakat, amitől teljesen zavaros lett a víz. Felemelkedtem, elnéztem a hullámtörő felett. Lehetséges, hogy kisodródtak a nyílt tengerre?

Az üdülő hajóinak egyike a kötéllel elkerített területen kívül cirkált. A fehér inges, narancs rövidnadrágos személyzet tagjai távcsővel a szemükön pásztázták a horizontot. Egy kiáltásra vártam, vagy bármire, de a partot különös csend burkolta be. Emberek álltak a parton.

Nem tudtam, mennyi ideig lehettem a vízben. Vacogott a fogam, az őrület peremén álltam, összezavartak a hozzám beszélő emberek. Elmagyaráztam, hogy a férjemmel volt, és hogy esetleg ő is eltűnhetett. A vízimentő vissza akart tessékelni a partra, a karomnál fogva húzott, míg végül el nem indultam vele. Kiúsztunk a partra, kitántorogtam a homokba, továbbra is a delfintutajt szorongatva. Tunikám a bőrömre tapadt, a combom köré tekeredett. A lábam feladta, térdre rogytam. Tűzött a nap, a sugaraitól félvakon néztem a vizet.

A vízimentő egy vizespalackot nyújtott felém, azt mondta, igyak, majd spanyolul mondott valamit a rádióba, amit nem értettem. Jet skik szelték a vizet.

Megéreztem valamit – az érzés hatására megfordultam, és végignéztem a tengerparton. Ott voltak, felénk közeledtek. Sophie a fehér pöttyös piros fürdőruhában, amelyiket közösen választottunk ki. Andrew hosszú, izmos lábán, jól ismert, méretes lépteivel. Italokat szorongattak. Sophie mintha azon tűnődött volna, mi ez a nagy felhajtás.

Felugrottam, feléjük rohantam, a puha homokban kis híján elvesztettem az egyensúlyomat, de nem állíthatott meg semmi. A karomba kaptam Sophie-t, a nyakába zokogtam.

– Anya, mi a baj?

– Mi folyik itt, Lindsey?

Odajött a vízimentő.

– A lánya, señora?

– Igen, igen! – Letettem, két kézzel megfogtam az arcát és teleszórtam puszikkal a pofiját, ajkát, naptejtől illatos orrát, sós csomókba száradt haját.

Andrew a vízimentővel beszélt.

– Sajnálom, hogy a feleségem ekkora zűrt csinált. Túlságosan élénk a képzelőereje. – Elmosolyodott, és apró köröket írt le a halántéka mellett.

Az zavartan mosolygott, kezét a vállamra tette, majd a szemembe nézett

– Igyon több vizet, señora! A nap, az nagyon forró, sí?

Majd magunkra hagyott bennünket. A tömeg kezdett szétszéledni, de éreztem a rosszalló tekinteteket, a sugdolózásokat. Nem érdekelt. Itt volt Sophie. Itt állt előttem teljes valójában.

– Annyira féltem – mondtam neki. – Láttam a delfinedet a vízben.

– Játszottunk apuval, az meg elúszott. Azt mondta, később megkeressük.

Andrew a vizet bámulta. Megpróbáltam értelmezni az arckifejezését, de a napszemüveg alatt nehéz volt. Mennyire lehetett dühös a felhajtás miatt?

– Csak sodródott egyre jobban – mondta. – Azt hittem, talán soha többé nem látjuk. – Majd megragadta Sophie kezét. – Gyerünk! Vonuljunk árnyékba!

A napernyő alatt ültünk. Még mindig remegtem; bár a nap közvetlenül ránk sütött, magam köré csavartam egy törülközőt – észrevettem, hogy Andrew a nedves tunikán át nézi a mellem és a combom. Sophie mellettem ült, keze az enyémben. Enyhén paskolgatta.

– Jól vagyok, anyu. Jól vagyok. Sajnálom, hogy megijedtél.

Andrew engem figyelt. Éreztem, ahogy a tekintete az arcomba ég. Próbáltam nem törődni vele, de tudtam, arra akar rávenni, hogy ránézzek. Megfordultam. Volt valami a tekintetében. Valami alávaló. Valami öntelt.

– Ez igen kínos volt – jegyezte meg.

– Miért nem vártatok meg?

– Túl sokáig pepecseltél – vont vállat.

– Szándékosan csináltad. Megpróbáltál rám ijeszteni.

– Ne legyél dilis – mondta, és felállt. – Ezt magadnak köszönheted. – Megfogta Sophie kezét: – Gyerünk, édesem! Segítek neked egy másik homokvárat építeni.

Néztem, ahogy távolodnak. Sophie hátrafordult, és rám nézett a válla fölött, aggodalmas kis arccal. Megnyugtatóan mosolyogtam. Odajött a vízimentő.

– Minden rendben van, señora?

– Igen, igen, minden oké. – Le akartam rázni. Elfordult, de valamit észrevettem az arcán. Szánalmat? Vagy úgy gondolta, én is csak egy hülye szőke csaj vagyok, aki túldramatizál dolgokat? Eszembe jutott, hogyan kiáltoztam és csapkodtam a vízben, mennyire kétségbe voltam esve. Hogyan válhattam ilyenné? Mikor lettem én ez a nő, aki nem képes még a mosdóig sem elmenni anélkül, hogy megijedne?

MÁSODIK FEJEZET

2016. DECEMBER

Amikor felébredek, még csendes a ház, hidegnek érzem a padlót, miközben kikászálódom az ágyból.

– Sophie? – Nem válaszol. Néha korán kel fel, hogy egy projekten dolgozhasson, vagy elmegy sétálni. Szereti a hó és jég mintázatait tanulmányozni. Aggódom érte, amikor egyedül nekiindul az erdőbe, de túrabakancs van rajta és visz magával egy sípot. Otthon tartani különben is olyan, amikor ihletett állapotban van, mintha a villámot akarnánk palackba zárni.

Reszketve tekerem magam köré a flanelköntösömet és a konyhába indulok. Sophie bekészített egy kapszulát a kávéfőzőbe és hagyott egy üzenetet a gépen:

„Sajnálom anya. Hív a hó… XO”

Az én kicsikém, a művész. Az üzenetet feltűzöm a faliújságra, a többi tetejére, amiket megőriztem, majd ellenőrzöm, hogy bezárta-e az ajtót és bekapcsolta-e a riasztót. Mindig elfelejti, azt mondja, egyébként sincs mit elrabolni tőlünk. Mindig emlékeztetem rá, hogy nem ez a lényeg.

Olyan forróra állítom a zuhanyt, amit még éppen el tudok viselni, a gőz megtölti a fürdőszobát, a szappanhab a lábamon át siklik a lefolyóba. A hajam újra hosszú, a nedves tincsek a mellemre tapadnak. A gondolataim elkalandoznak, a jövő heti terveken jár az eszem, azon tűnődöm, melyik ügyfélnek lesz több segítségre szüksége karácsony előtt, érdemes-e feladnom egy hirdetést, újabb alkalmazottat keresve. Talán terjeszkedhetek és vállalhatok több takarítói munkát is a következő évben, mikor Sophie elmegy iskolába. Élvezem az eredményesség érzését. Kezdetben csak én voltam, egy szakadt autó és egy doboz takarítóeszköz. Most négy teljes munkaidős alkalmazottam van és semmi sem tart vissza.

Miután felöltöztem, kihúzom a telefont a töltőből, és felfedezem a szöveges üzenetet Marcustól: „Még mindig passzolod a hetet? Tudasd velem!” Marcus önvédelmi képzést tart a családon belüli erőszak áldozatait támogató csoportom számára, és néha magánórákat is ad.

Visszaírok: „Igen, nem érek rá, de találkozunk a csoportban.” Készítek még egy csésze kávét – az első a józan észhez kell, a második pedig csupa élvezet –, és leteszem a telefonomat a konyhaasztalon levő gyümölcsöstál mellé. Bejelentkezem Skype-ra és megvárom, hogy Jenny válaszoljon a hívásomra.

Bejelentkezik, szőke haja még mindig zilált az alvástól, arca sápadt a smink nélkül, de földöntúli szépségének köszönhetően angyali a megjelenése – ráadásul sokkal fiatalabbnak tűnik negyvenötnél. Mindig mondom neki, ha nem a legjobb barátnőm lenne, akkor meg is ölném.

– Istenem – sóhajtja –, ilyen egy reggelt!

– Miért?

– Tinilányok – a fejét rázza. – Ennyi elég is erről. Mit csinálsz ma?

– Van egy megbízásom. Aztán talán jöhet egy kis karácsonyi vásárlás.

– Azt hittem, a szombat a szabadnapod.

– Az egyik új lány, akit nemrég vettem fel, csak úgy kilépett – megint összejött a fiújával. – A legtöbb lány, akit felveszek, szintén a csoport tagja. Olyan nők, akik az életük cafatjait bőröndökbe, szemetesládákba vagy autók hátsó ülésére pakolva kezdik újra. Sajnos nem mindig készek továbblépni. – Azt mondja, megváltozott, de tudod…

– Na persze. – Mindketten csendben vagyunk. Mondania sem kell, hogy az exférjére gondol, és ő is pontosan tudja, hogy én meg Andrew-ra. Jennyvel is a csoportban ismerkedtünk meg.

– Hogy van Sophie? – kérdezi. A karácsonyi ajándékokról beszélünk, mindenről és mindenkiről, ami eszünkbe jut. Az elmúlt években mindig együtt vásároltunk – Jenny képes a karácsonyi káoszból is szórakoztató kalandot varázsolni. Miután néhány hónappal ezelőtt Vancouverbe költözött, rettenetesen hiányzik nekem, de gyakran próbálunk beszélni.

– Nem tudom, mit vegyek Gregnek – mondom. – Mit adsz valakinek, akivel csak néhány randid volt az elmúlt hónapokban?

– Mit szólnál egy jó vacsorához? Vagy egy parfüm? A Gapben pulóverleárazás van.

– Nem hiszem, hogy kimondottan Gap-típus. – Mosolyogva próbálom elképzelni Greget, színes tetoválásaival, fényesre borotvált fejével, egy puccos pulóverben. Eddig csak a kézbesítő cég egyenruhájában vagy ingben és sötét farmerben láttam őt. Félelmetesnek tűnik, de miután vált vele pár szót az ember, elbűvöli a meleg, barna szempárja és a gondtalan kacaja. Talán a parfüm jó ötlet. Aztán rájöttem, nem is tudom, milyen parfümöt használ.

– Ezen még gondolkodnom kell – mondom. – Arra gondoltam, meghívom, hogy segítsen feldíszíteni a fát Sophie-val és velem, de ez mindig a mi feladatunk szokott lenni.

– Meg kellene kérdezned a lányod, mit szólna hozzá.

– Jó ötlet. – Az órára pillantok. – Lassan indulnom kell.

Elkezdett esni az eső, az út szélén latyakos lett tőle a hó, amitől feltapadt a gumira. Dogwood Bayben soha nem tudhatod, eső vagy hó várható-e, esetleg mindkettő. Félórás késésben vagyok, de nem számít. Mrs. Carlson egy kedves idős hölgy, aki a macskájával és a papagájával él együtt; a takarítás napján mindig elutazik a nővéréhez. A kerti ösvényen megkerülöm a házat. Az eső megolvasztja a havat a bokrokon és a fákon, a hóhalmok tompa puffanással hullanak a földre. Felsikkantok, amikor az egyik majdnem eltalál.

Ahogy kinyitom az ajtót, megcsap a jéghideg levegő. Feltekerem a termosztátot, néhány fokkal magasabbra állítom, aztán a lábtörlőn hagyom a csizmámat, felveszem a papucsom és a rekeszemet a konyhapultra teszem. Valaminek égett szaga van, talán egy pirítós. Az edénytartón egy tányér áll, egy teáscsésze és egy kés. Egy kis műfenyő gubbaszt a nappali sarkában, néhány színes gömbbel feldíszítve. Már ott sorakozik alatta egy halom ajándék.

A konyhával kezdek, letörlöm a pultot és addig súrolom, míg nem csillog, aztán felmosok. Közben karácsonyi dalokat dúdolok és azon gondolkodom, mikor állítjuk fel Sophie-val a saját fánkat. Mindig élő fát veszünk, és a Mi a manót nézzük és forró csokizunk díszítés közben.

A nappalival folytatom, minden felületet letörlök citromos tisztítószerrel, összehajtok egy kötött takarót, felverem a párnákat, felporszívózom a macskaszőrt a kanapé hátulján és a párnák alatt. Nem látom Gatsbyt, de valószínűleg az ágy alatt alszik. Ezután kiporszívózom a szőnyeget, így a szálak mind ugyanabba az irányba mutatnak, hátrálva megyek ki, nehogy egyetlen lábnyomot is hagyjak. Felmarkolom a rekeszt és elindulok a folyosón, majd félúton megállok, valami zajt hallok a hátam mögül. Gyorsan, feszülten megfordulok. Egy fehér csík. Gatsby.

Ciccegek neki, de most nem rohan oda, mint általában. Biztosan épp egy pókra vadászik.

Mikor befejezem a hálószobát, felmegyek a ház másik végében lévő vendégszobába. Mrs. Carlsonnak ritkán vannak vendégei, de a szobában mindig szükség van a portörlésre Atticus, a törpepapagáj miatt. Ezt a szobát szeretem a legkevésbé – a tollából hulló portól tüsszögnöm kell, Atticus pedig a takarítás egész ideje alatt rikoltozik. Ma viszont meglepően csendben van.

Ahogy kinyitom az ajtót, arcon vág a hideg fuvallat. Az ablak tárva-nyitva. Sietve becsukom. Ezért volt olyan hideg a házban.

Megfordulok, a karomat dörzsölve igyekszem felmelegedni, és észreveszem, hogy Atticus összegömbölyödve fekszik a ketrec alján. Máskor mindig a fából készült ágon ül, nekem rikácsol, vagy a csengőjét babrálja. A homlokomat ráncolom, óvatosan közelebb lépek.

– Atticus? – Nem mozdul. Még egy lépés. A szeme csukva van, kis mellkasa mozdulatlan. Visszanézek az ablakra. Mióta lehetett nyitva? Mrs. Carlson bele fog pusztulni.

Visszamegyek a konyhába, a pulton heverő táskámban kotorászok a telefonom után, közben sikeresen felborítom. Kigurul belőle egy szájfény. Nem hajolok le érte. Mrs. Carlson nővére szól bele a telefonba, meg kell ismételnem a nevemet. Végül átadja a telefont.

– Mrs. Carlson, borzasztóan sajnálom, de Atticus… – Elhallgatok. Hogyan mondjam el neki? – Atticus elhunyt. Annyira sajnálom – ismételem meg.

– Ó, ne! – mondja remegő hangon. – Mi történt?

– Azt hiszem, túl hideg lehetett.

– Az ablak! Biztos vagyok benne, hogy becsuktam… minden reggel kiszellőztetek neki, így énekelhet a kinti madarakkal.

Nem tudom, miért tárta ki az ablakot teljesen a tél közepén, de nem fogom tovább bántani azzal, hogy kérdéseket teszek fel.

– Szegény Atticus – mondja. – Gondoskodnom kell róla, ha hazaértem. – A hangja szaggatottá válik, biztos vagyok benne, hogy a könnyeivel küszködik. – Talán az orgonabokrok alá kellene temetnem. Annyira szépek nyáron. Szerinted megfelelő hely lenne?

– Tökéletes. – Nem hagyhatom, hogy ő tegye meg. – Szeretné, ha megoldanám?

Elhallgat, hallom, ahogy az orrát fújja.

– Nem kérhetem ezt tőled.

– Nem gond.

– Ó, ez nagyon kedves. Megköszönném. – Újra levegőhöz jut, majd elcsuklik a hangja. – Szörnyen fog hiányozni. A ház annyira csendes lesz a gyönyörű éneke nélkül.

– Szeretetre méltó madár volt. – Annyira zaklatottnak tűnik. Örülök, hogy a nővérével van. Ezen a héten beugrom hozzá pár szál virággal egy teára.

– Köszönöm, drágám. – Újra kifújja az orrát. – Tudnál mondani érte egy imát?

– Természetesen.

Fogok egy kis dobozt meg újságpapírt a szelektív kukából, és készítek egy rögtönzött koporsót Atticusnak, amelyet a garázsban helyezek el. Befejezem a takarítást, kiporszívózom Atticus ketrecét, majd letakarom. Aztán lemegyek a madárért a garázsba. Mikor lehajolok, hogy felvegyem a dobozt, valami maszkulin, fás illat csapja meg az orromat. Gyorsan felállok és körülnézek. A garázs tiszta és rendezett, csak a megboldogult férje öreg Buickja foglalja a helyet. Talán van valahol egy légfrissítő.

Még mindig Mrs. Carlsonra gondolok, amikor belépek a konyhába. Mióta három éve elveszítette a férjét, az állatai jelentik neki a világot. Leteszem a cipősdobozt, a kulcsaimat keresem a pulton, majd megállok. Eltűntek. A táskám egyenesen áll. Nemrég vertem le, a kulcscsomóm és a szájfényem is kigurult belőle. Ott is hagytam őket a padlón. A bézs műbőr táskát bámulom, amit a Walmartban vettem egy kiárusításon; úgy néz ki, mint egy Chanel, legalábbis a lányom szerint. Belenézek. A kulcsaim és a szájfényem gondosan a tárcám tetejére vannak helyezve.

Hátralépek. Meg sem állok felvenni a csizmámat vagy a kabátomat, csak kirohanok a házból, és hirtelen észreveszem, hogy az ajtó nincs kulcsra zárva. Erre ment ki. Várhatott egy darabig.

Az autómhoz futok, bezárom az ajtókat, a mobilomon bepötyögöm a számokat. A paprikaspray után kotorászom a kesztyűtartóban, eltávolítom a biztonsági zárat, a hüvelykujjam a kioldóra teszem. Míg a rendőrségre várok, csak a házat és az ösvényt bámulom, minden mozgásra figyelek.

Három hónap telt el azóta, hogy a bátyám felhívott, és elmondta, Andrew kiszabadult a börtönből, és valaki látta őt a Vancouver-szigeten. Emlékszem Chris hangjára, mikor felhívott, tétova volt, feszült. Már tudtam, mielőtt megszólalt volna. Erre a hívásra vártam. Andrew szabad ember volt és meg akart találni.

De azóta napok teltek el. Aztán hetek, hónapok. Semmi sem történt, és azt hittem, biztonságban vagyunk.

A tekintetem az ajtóról az ablakokra téved, végignézem őket, fel az emeletig, majd vissza le a földszintre. Egész idő alatt, amíg takarítottam, énekeltem és porszívóztam, ő is ott volt. Lehet, hogy olyan közel állt hozzám, hogy akár meg is érinthetett volna. Miért nem tette meg? Aztán rájöttem. Nem lett volna elég neki. Azt akarja, hogy szenvedjek.

Azt akarja, hogy megfizessek minden egyes rács mögött töltött percéért.

HARMADIK FEJEZET

1997. DECEMBER

– Vigyázz! – kiáltotta Andrew, én pedig lebuktam, mikor egy hógolyó eltalálta a csizmámat. – Na most lett elég! – Ledöntötte a testvéremet a földre. Nevettem, miközben ők a hóban birkóztak, és megpróbáltak havat tömni egymás nyakába. Apa kiugrott a mozgó kisteherautó mögül, és hajigálni kezdte őket. Jó volt végre mosolyogni látni.

Bárcsak anya is itt lehetne! Talán később kicsalogathatnánk. Igyekeztem utat törni a hóban a nehéz dobozzal, majd óvatosan felmentem a jeges lépcsőn. A folyosón még mindig érezni a friss festék illatát – minden barátságos fűzöld lett. Andrew kétszer hívta vissza a festőket festékcseppek miatt, de most tökéletes volt. Mindenütt dobozok. A legtöbb Andrew házából érkezett, a többiben esküvői ajándékok voltak.

Letettem a dobozt a pultra. Ki kellett volna mennem egy másikért, de nem tudtam megállni, hogy ne kalandozzak át az ebédlőbe és simítsam végig az ujjaimmal a múlt héten választott fenyőasztal selymes felületét. Elképzeltem körülötte a családomat a vasárnapi vacsorák során, telemert tányérokkal, ahogy mindenki nevet és beszélget. Anya pihenhet a kanapén, miközben én elmosogatok.

Az utóbbi időben olyan fáradtnak tűnt, biztos voltam benne, hogy a szklerózis multiplex egyre rosszabbodik, de nem beszélt róla. A maradékokat elcsomagolnám neki, hogy pár napig ne kelljen főznie. Andrew apával beszélgetne a házakról, amelyeket épp építenek, a terveket kiterítenék az asztalon. Chris csüngene a szavaikon, a napokat számolná az iskola befejezéséig, hogy utána ő is elkezdhessen Andrew-nak dolgozni.

Odasétáltam a homlokzati ablakhoz; az üveg sarkainál gyönyörű, fagyott pókhálóként terült szét a jég. A ház hideg volt – reggel kapcsolták csak be a fűtőtesteket –, így egymás után húztuk meg a flaskát, amit Andrew hozott magával.

– Ez nem tűnik forró csokoládénak – zrikáltam, mire felnevetett.

– Saját, különleges recept.

Körbefordultam. Hova tegyük a karácsonyfát? Talán közvetlenül az ablak elé. Vehetnénk egy olyat, amely felér a mennyezetig, és annyi fényfüzért és díszt tehetnénk rá, amitől lehajlanának az ágai. Hatalmas hóesés volt, korán jött, az Oroszlán-tó felől, és úgy festett, fehér karácsonyunk lesz. Nem emlékszem, mikor volt ilyen utoljára.

Amikor kimentem, Andrew egy ruhásszekrényt emelt ki, kimerevedett lábbal, az arcán egyértelműen látszott, mennyire megerőlteti magát. Levette a kabátját, alatta fehér kötött pulcsit viselt, az ujját felhúzta. A munkagépei makulátlanul fehérek voltak, ahogy a dolgozói pólói és sisakjai is. Építőipari vállalata sötétzöld és fekete logója éles kontrasztként jelent meg mind az autókon, mind a dolgozókon.

Apa és Chris a bérelt teherautó hátuljában voltak. Andrew egy céget akart felbérelni, úgy érezte, nem lenne tisztességes a családom segítségét kérni.

–  Apád keményen dolgozik egész héten. – Elmagyaráztam neki, hogy mi ilyen család vagyunk, segítünk egymásnak.

Andrew mellé álltam.

– Na és ki nyerte meg a hócsatát?

– Természetesen én – vigyorgott. – Jól vagy?

– Teljes mértékig, túl vagyok még a boldogon is!

Hátravetett fejjel nevetett. Megjelent a mellkasomban ugyanaz a csuklásszerű érzés, mint azon a nyári napon, amikor belépett a barkácsboltba, ahol dolgoztam, és az üzletvezetőt kereste. Korábban nem láttam soha, és mindenkit ismertem, aki ebben a kisvárosban építkezéssel foglalkozott. Miután elment, én egyenesen hátramentem, és megtudtam, hogy Andrew Nashnek hívják, Victoriából jött, és a tó végében látott neki egy teljesen üres parcella fejlesztésének.

Mikor legközelebb betért, segítettem neki mindent megtalálni, amire szüksége volt, az Oroszlán-tóról beszélgettünk, mindarról, amit nyaranta csinálni szoktunk, és hogy az utóbbi időben milyen meleg volt. Egész idő alatt arra gondoltam, hogy igazán befoghatnám és hagyhatnám őt is megszólalni, de sehogy nem tudtam megfékezni a szóáradatomat. Még egy térképet is elővettem és megmutattam neki a tó körül a legjobb, úszáshoz ideális helyet. Mintha ő maga nem volna képes megtalálni azt. Miközben arra várt, hogy felvegyem a rendelését, egy kézzel újra és újra hátrasimította sötétszőke, foltokban világosabb, egészen a válláig érő tincseit.

– Szükséged van egy fodrászra – jegyeztem meg, majd elpirultam. Hogy mondhattam ilyet?

– Csakugyan – válaszolta nevetve. – Eddig túlságosan elfoglalt voltam. – Az oldalablakon beeső fény megcsillant a szemében – zöld volt, mint a gleccservíz.

– Az apád Ian Finnegan? – kérdezte.

Átadtam a nyugtáját.

– Ismered?

– Hallottam, hogy épp munkát keres.

– Apa nagyon jó ács, rengeteg tapasztalata van. – Benn tartottam a levegőt. Nem akartam túl sokat dumálni, de nem tudtam másra gondolni, csak az apámra, ahogy otthon ül és egyik telefont intézi a másik után. Jó munkája volt, de kirúgták, mert túl sok szabadságot kellett kivennie, hogy segítsen anyának.

– Mondd meg neki, hogy ugorjon be az építkezésre!

Ezután mindig láttam Andrew-t, valahányszor ebédet vittem apának. Ritkán tartott szünetet, hogy együtt egyen a brigáddal, de azért szinte mindig, hogy köszönjön és megkérdezze, hogy vagyok.

– Soha nem áll meg – mondta apám vacsora közben, tisztán láttam az arcán a csodálatot. – Előbb érkezik, mint mi, kávéval és fánkkal várja a srácokat, és ő az utolsó, aki hazamegy.

Egy nap Andrew-nak is vittem marhahúsos szendvicset, és ettől annyira meglepődött – egy ideig csak meredten nézte a kezében tartott szendvicset, amíg én szégyenkezve toporogtam. Majd hatalmas mosoly jelent meg az arcán, és azt mondta, a sült marhahús a kedvence. Ültünk és beszélgettünk, majd elhívott, hogy megnézzek egy telket, amit meg akar vásárolni. Az egész ingatlant közösen jártuk be, rönköket léptünk át vagy faágak alatt bujkáltunk, dombokról csúsztunk le, nevettünk, amikor mindketten majdnem seggre estünk, elfeleztünk egy üveg vizet és átkoztuk magunkat, amiért nem hoztunk többet. Attól a naptól kezdve annyiszor találkoztunk, ahányszor csak lehetett.

Még nem éltünk együtt, de már megértettük egymás minden gondolatát és hangulatát – ő tudta, mikor vagyok éhes vagy fáradt, vagy hogy épp valami felbosszantott. Én pedig ismertem őt, és tudtam, hogy hozzá feleségül menni a legjobb döntés, amit valaha hoztam.

Andrew megállt mellettem, és arcon csókolt.

– Üdv itthon, Mrs. Nash.

Épp egy doboz tartalmát pakoltam ki Andrew új irodájában, körültekintően tettem el az aktákat az asztal fiókjaiba, mikor lépések hangjára lettem figyelmes. Mosolyogva fordultam meg, de tétovázni kezdtem, ahogy megláttam az arckifejezését. Igencsak zaklatottnak tűnt, de aztán kisimult az arca.

– Ezt nem kell megcsinálnod.

– Nem számít. – Azon tűnődtem, vajon az asztala látványa zavarja-e ennyire. Azon kevés dolgok közé tartozott, amit az apja hagyott hátra. Akkor találtuk meg, amikor kitakarítottuk a tárolóját. Nem is igazán akarta magával hozni ide, azt mondta, túl öreg már, tele van karcolással és nem is igazán az ő stílusa, de én meggyőztem, a tölgyfa gyönyörű, és a tél során akár fel is újíthatjuk.

Odajött hozzám, kivette a kezemből az aktákat és letette őket.

– Saját rendszerem van. Ha valamit rossz helyre teszel, elég gondot fog okozni, hogy megtaláljam.

– Jól van. Értelek.

– Jó illata van a vacsinak. – Láttam, hogy megpróbálja az előbbi elutasítás után maradt szúrást enyhíteni, de így is rosszul éreztem magam. Megkérdezhettem volna. Annyira megszoktam már, hogy a szüleim házában segédkezem. Amióta anyánál diagnosztizálták az SM-et, semmi nem volt tilos számomra. Még a banki ügyleteiket is én intéztem.

– Yorkshire pudingot csináltam.

– Ó! Tökéletes – mormogta a nyakamba.

– Hideg az orrod!

– A kocsifeljáróról lapátoltam le a havat. – Apa és Chris órákkal ezelőtt elmentek, mi azóta pakolásztunk. – Úgy tűnik, ma éjszaka is havazni fog.

– Remélem, letakarítják az utakat. Josh megkért, hogy holnap menjek be dolgozni.

Felemelte a fejét.

– Azt hittem, szabadnapot vettél ki, hogy befejezhessük a házat.

– Valaki már megint lebetegedett – sóhajtottam fel. Úgy tűnt, az év ezen szakában, a karácsonyi duhajkodást követően valaki mindig beteget jelent.

– Vacsora közben akartam erről beszélni veled, de úgy tervezem, felajánlom édesapádnak a munkavezetői pozíciót. Ez egyben azt is jelenti, hogy elég sokat kell az északi szigeten lennie.

– Az anya miatt nem fog menni. – Csalódott voltam apa miatt. Rendkívül nagy szükségük lenne a pénzre, és tudtam, hogy izgatott a projektek miatt, amiken épp dolgoznak.

– Ha felmondasz a bányában, és velem dolgozol, akkor te tudsz neki segíteni. Szükségem van valakire, aki előkészíti a házakat és a bemutatólakásokat, kiválasztja a csaptelepeket, ilyesmi.

– Nem is tudom… Josh mondogatja egy ideje, hogy áthelyeznek az irodába. – Nem szeretném, ha az emberek elkényeztetett, gazdag háziasszonynak képzelnének, akinek a férje biztosít mindent. Mikor Andrew anyja meghalt, megörökölte a nagyapja részvényvagyonából felépített befektetési alapot, de csak kis összegű kifizetéseket kapott – nem volt olyan gazdag, amilyennek a barátaim hitték. Különben is, szerettem a barkácsboltban dolgozni, találkozni a törzsvásárlóinkkal, segíteni a vevőknek megtalálni a dolgokat.

– Édesem, Josh csak zagyvál összevissza. Soha nem fog előléptetni.

– De évek óta ott vagyok már. – Még gimnazista voltam, mikor elkezdtem, és tavaly óta vagyok teljes munkaidős, az iskola befejezésétől kezdődően. Gondoltam rá, hogy elmenjek főiskolára vagy tanuljak valamit, de nem tudtam volna megmondani, mit is szeretnék. Csodáltam Andrew-t, amiért huszonhét évesen ilyen eltökélt.

– Aha, te vagy a pult mögött dolgozó csinos kislány. Már hallottam rólad, mielőtt először betettem volna a lábam a boltba. Sajnálom, Lindsey, de úgy hallottam, Mike-ot fogják előléptetni.

– Josh igazán őszintének tűnt. – Elöntött a harag, de a csalódottság még annál is inkább.

– Nem azon mesterkedem, hogy rosszul érezd magad. Csak elmondom, mások hogyan tekintenek rád. Semmi mást nem látnak, csak egy csinos kis szőkét. – Megrántotta a lófarkam végét. – Nem méltányolnak úgy, ahogy én, nem tudják, mennyire intelligens, mennyire kreatív vagy.

Talán igaza volt. Talán a barkácsbolt egy zsákutca, de napi hány órát tudok azzal tölteni, hogy festékszíneket válogatok?

– Esetleg segíthetnék a könyvelésben…

– Talán az volna a legjobb, ha a pénzügyek az én kezemben maradnának. De rendkívül jó szemed van, már most imádom, amit a házzal csináltál.

– Pedig nem tettem valami sokat. – Ő választotta ki az összes színt, azt mondta, mindnek semleges, földtónusú színnek kell lennie, hogy a házat egy év múlva könnyebb legyen eladni, de én megpróbáltam valami egyénit is belevinni az ágyneműkkel, függönyökkel, növényekkel. Az esküvői képünket a kandalló fölé akasztottuk.

– Otthont varázsoltál a házból. Fogalmad sincs, milyen sokat jelent ez nekem. – A keze bekúszott a pólóm alá, fel a lapockámon, egészen a tarkómig, majd puhán nekinyomott az asztalnak. Egy hirtelen mozdulattal felemelt, az asztal lapjára ültetett és szétfeszítette a combomat. Kis híján elveszítettem az egyensúlyom, de csípőmre tett, hatalmas kezével megtartott, és pimasz pillantást vetett rám. – Gondold át, jó?

Majd közelebb húzott, és forró csókokkal borította el a kulcscsontomat, onnan haladt az ajkam felé, én a vállát markoltam és épp nem gondoltam át semmit.

A tökéletes karácsonyi ajándék ötlete a beköltözésünk estéjén fogant meg bennem. A kanapén lustultunk, mikor ráébredtem, hogy az én családomról rengeteg kép van a házban, az ő édesanyjáról egyetlenegy, de az apjáról egy sem, mert évekkel ezelőtt, költözés közben elveszített egy doboznyi fényképet. Én viszont tudtam, hogyan keríthetek elő párat. Az apja a haditengerészet tagja volt; egészen biztosan van a régi tagoknak valamilyen egyesülete, csak kutatnom kell utánuk egy kicsit.

Andrew sosem beszélt sokat a családjáról, én pedig nem erőltettem a témát. Az arca mindig megváltozott, valahányszor szóba került az anyja. Néha szomorú lett, másszor szeretetteljes mosolyra görbült a szája, ahogy egy kedves emléket idézett fel. Húszéves volt, mikor az anyja meghalt, ezt követően magára maradt, az apja ugyanis akkor már évek óta nem volt velük. Elment a haditengerészettel, amikor Andrew tizenkét éves volt, és nem tért vissza soha.

– Nem tudott alkalmazkodni a családi élethez, miután hónapokat töltött a tengeren – magyarázta nekem. – Túl sok volt ez a számára. – Nem hangzott szomorúnak, dühösnek sem, csak tényeket közölt. És mikor pár évvel ezelőtt meghalt az apja, Andrew fizette a temetés költségeit.

Az interneten találtam egy listát azokról a hajókról, amelyek aktívak voltak a nyugati partvidéken abban az időben, amikor Andrew apja a tengerészetnél szolgált. Ezt követően csak az archívumokban kellett megkeresnem a legénység tagjainak fényképét és nevét. Két napon belül találtam egy fényképet Edward Nashről, aki néhány másik férfival áll egy hajó orrában. Felnagyítottam a szemcsés fekete-fehér fényképet a képernyőmön és szemügyre vettem Edwardot. Merevnek tűnt az egyenruhában, és igen fiatalnak is, de az arcvonásai megdöbbentően ismerősek voltak. Azon tűnődtem, vajon a külsejükön kívül más is összeköti-e őket. Kár, hogy soha nem adódott lehetőségük újra találkozni. Örültem volna, ha megismerhetem. Közelebb hajoltam, elképzeltem, hogy Andrew-ról mesélek neki.

A fia csodálatos, mindenki imádja. Rengeteg dolgot tesz meg a közösségért, padokat épít a parkokban, egy jótékonysági kosárcsapat tagja és még apának is segített építeni anya számára egy tolószékrámpát, hogy könnyebben tudjon közlekedni. Annyira büszke lenne rá!

Küldtem egy e-mailt a fotólabornak, megkérdeztem, tudnak-e élesíteni a fényképeken, majd megkerestem a tökéletes képkeretet is az interneten. Andrew nagyon meg lesz lepve.

Szenteste volt, Andrew és én megegyeztünk, hogy mindegyikünk csak egy-egy ajándékot bont fel. Reggel pedig átmegyünk a szüleimhez, és palacsintázunk egyet. Idén először nem a családommal együtt ébredtem, és kissé szomorú voltam, de örültem is egyben, mert az újdonsült férjemmel ünnepelhetek.

Később terveztük befejezni a szüleimnek és a testvéremnek vásárolt ajándékok csomagolását. Izgatottan jártam körbe a plázát Andrew-val, és pakoltam tele a kocsit ajándékokkal. Mikor azon aggodalmaskodtam, hogy nem költünk-e túl sokat, Andrew azt mondta, el akarja őket halmozni, hiszen olyan melegen fogadták.

– Szeretném, ha boldogok lennének.

– Esetleg ezt? – Andrew a keretet fogta kézbe, amelyet alaposan körbetekertem ragyogó, fakókék csomagolópapírral. Lapos jégcsapként tekeredett rá az ezüst díszszalag.

– Aha. – A gyomrom remegett az izgalomtól, és azt kívántam, bárcsak ne ittam volna annyi tojáslikőrt. Hatalmas kezével óvatosan bontotta le róla a papírt. Lassan haladt, rám kacsintott, élvezte a pillanat varázsát. Szinte kész voltam kitépni a kezéből és helyette kiszabadítani a csomagolás alól.

Eltávolította az utolsó papírdarabot is, majd a végeredményt bámulta.

– Ez mi? – Üresnek tűnt a hangja. Összezavarodtam. Ennyire elöntötték volna az érzelmek?

– Egy fénykép az édesapádról. – Azt választottam, amelyen a legkevésbé tűnt szigorúnak, a távolban nézett épp valamit.

– Tudom, mi ez. Hogyan szerezted meg? – Engem bámult, és most ugyanazt az arckifejezést láttam az arcán, amit az apja képén is. Nem gondoltam, hogy ő is tud így nézni. Nem találtam a megfelelő szavakat.

– Egyszer korábban már említetted a nevét és megtaláltam a haditengerészet egyik weboldalát. – Kinyújtottam a kezem és az alkarjára tettem. Az izmok rángatóztak, pattogtak az ujjaim alatt. Lassan levettem róla. – Annyi fényképünk van a családomról, gondoltam…

– Hogy gondoskodsz róla, hogy szarul érezzem magam? Az apám otthagyta a családunkat. Nem kell az arcát látnom, emlékszem rá anélkül is. El sem hiszem, hogy képes voltál erre.

A szégyenem lassan átcsapott fájdalomba, szúrt a szemem.

– Szerettem volna kedveskedni neked valamivel. Nem tudtam, hogy ennyire dühös vagy rá. Alig tudok valamit a gyerekkorodról.

– Ezért keresgéltél a neten? Hogy feltúrd a szennyes múltamat?

– Dehogyis. Nem értem, miért vagy ennyire dühös.

– Szeretnél tudni valamit az apámról? Tessék: egy seggfej volt, oké? Úgy bánt velem, mint egy darab szarral és pontosan így bánt anyával is. Visszajött két nappal anya halála után, azt mondta, szeretne megismerni, de igazából csak az alapból akart pénzt szerezni. Kidobtam. – A padlóra ejtette a keretet, az üveg szilánkokra tört. – Ezt tetted a karácsonyunkkal.

Elment, és nem sokkal később nagy döndüléssel csapódott be mögötte az irodája ajtaja.

A kanapén ültem, könnyektől ködös szemmel bámultam a fát. Hogy lehettem ennyire ostoba? Persze, hogy semmi szüksége nem volt emlékekre az apjáról. Én imádtam az enyémet, de ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy mindenki más is pontosan így érez. Andrew szavai visszhangoztak a fejemben, újra és újra felidéztem, ahogyan rám nézett. Eddig sosem veszekedtünk. Egyetlen alkalom volt az utazásunk során, amikor kikelt magából, aztán tett egy hosszú sétát egyedül, én pedig ott maradtam a szobában, rá várva. Később azt mondta, nem tetszett neki, ahogyan a túravezető beszélt velem, ami teljes mértékig az én hibám volt. Túl barátságos hangot ütöttem meg, és nem is gondoltam bele, hogy ezt bárki félreértelmezheti.

Talán Andrew egyszerűen kimerült volt, még mindig nem heverte ki az utazást és a költözést. Elnéztem a folyosó felé, bocsánatkérésen járt az eszem, majd úgy döntöttem, inkább egyedül hagyom.

Felvettem a törött üveget, a szilánkokat felsöpörtem, a keretet eldugtam az egyik szekrényben, majd bekapcsoltam a tévét. Segített kicsit elterelni a figyelmem. Andrew már több mint egy órája az irodában volt és nem jött ki onnan. Lágyan megkopogtattam az ajtót. Nem reagált. A fára simítottam a kezem.

– Andrew, nagyon sajnálom.

Csend.

Majdnem éjfél volt már. A szemhéjam elnehezült, mennem kellett volna aludni, de a nappaliban voltam, a családomnak szánt utolsó ajándékokat csomagoltam. Végre meghallottam, ahogy kinyílik Andrew irodájának ajtaja, majd éreztem, ahogy a kanapé lesüpped a súlyától. Visszafogtam a lélegzetem.

– Bocsáss meg, Lindsey! – szólalt meg. – Seggfej módjára viselkedtem.

Megfordultam.

– Nem, te bocsáss meg! Tudnom kellett volna.

– Honnan tudhattad volna? Igazad van, semmit nem mondtam el róla. Soha nem beszéltem erről senkivel, egyik barátommal sem. Még Melissával sem, pedig vele három évig éltem együtt. – Igyekeztem nem megrándulni az exbarátnő neve hallatán, aki megcsalta és ellopta a holmija felét.

– Én nem ő vagyok – feleltem. – Én szeretlek.

– Tudom. – Sóhajtva fújta ki a levegőt. – Meg sem érdemellek.

– Ne mondd ezt, dehogynem érdemelsz meg! Csupán azt kívánom, bárcsak több mindent osztanál meg velem az életedről! – Közelebb húzódtam hozzá a kanapén. – Szeretnélek megismerni.

– Nem mondhatok valami sokat. – Nyelt egyet. – Fogalmazzunk úgy, hogy apa elég egyértelművé tette, mennyire nem kívánt gyerek voltam. Néhány alkalommal lelökött a lépcsőn, sokszor pofon ütött és mindig örömmel vette elő a bőrövét is. A gyerekkorom nagyobb részét rettegésben töltöttem miatta, amikor épp otthon volt, és nem egy hajón. Anyával mindig üvöltözött, a karján zúzódásokat láttam. Örültem, amikor végre lelépett, de aztán pár évvel később anyánál megjelent az első daganat. Igyekeztem a lehető legjobban gondját viselni élete hátralevő részében, de még csak gyerek voltam.

Sírhatnékom támadt, ahogy belegondoltam mindenbe, amin végigment. Túl gyorsan kellett felnőnie.

– Most már van egy családod. – Odahajoltam, köré fontam a karom és megszorítottam.

– Nagyon sokat jelentetek számomra mindannyian – folytatta. – Olyan, mintha éveken át csak lebegtem volna, és most végre találtam volna egy helyet, ahol leszállhatok. Soha nem akarlak elveszíteni. – Az arcomhoz nyomta saját meleg arcát, szorosan az ölelésébe zárt. A testem ellazult, éreztem, ahogy eláraszt a megkönnyebbülés. Ezt az Andrew-t ismertem és szerettem. – Nagyon sajnálom, hogy eltörtem az ajándékodat. Bele sem akarok gondolni, mennyire igyekeztél nekem valami különleges meglepetést készíteni, én meg jól tönkreteszem az egészet a végén. Nem is tudom, miért viselkedem így néha. Olyan, mintha vöröset látnék: ilyenkor képtelen vagyok józanul gondolkodni. Nem szeretnék veled ilyen lenni. – Zavartnak tűnt, mint aki nem biztos magában, mint aki szégyelli magát.

Elhúzódtam, az arcát vizsgálgattam.

– Nem olyan nagy ügy. Elég sok karácsony van még előttünk. Jövőre majd kötök valami ócska sálat, vagy ilyesmi.

A tenyerébe vette az arcomat.

– Túl jó vagy. Hogy lehet ekkora szerencsém?

– Majd holnap újragondolod, mennyire is vagy szerencsés, mikor meg kell birkóznod a családi káosszal.

– Feküdjünk le! Szeretnélek átölelni, és megmutatni, mennyire szeretlek. – Rendszerint ettől a pillantásától tudtam teljesen kiéhezni az érintésére, de most valami visszatartott.

Felvettem egy piros masnit.

– Még nem lehet. Be kell csomagolnunk még pár ajándékot.

Őt figyeltem, amint körültekintően egy hatalmas csomag közepére navigálja a masnit. Még mindig nyugtalan voltam, de igyekeztem eltaszítani magamtól a bennem lappangó negatív érzéseket. Egy igazi házasságnak ezek a téglái: veszekedések, félreértések, majd a rájuk következő beszélgetések, amiktől még szorosabbá válik a viszony.

Nem zavart, hogy nem közösen csomagoltuk be az ajándékokat – közösen fejeztük be.