Dézsi Desirée

Hol vagy, Tigrisem?

Tartalom

A sokszor vérpezsdítő, máskor szívszorongató történetek Budapesttől Indiáig röpítik az olvasót. Dézsi Desirée novellái az ezerarcú szerelemről és erotikáról szólnak.

Szerelem mindhalálig. Szerelem pirkadatig. A szenvedély tud szelíd és érzelmes lenni, máskor bizarr és követelőző. Az írónő lebilincselően és sok humorral mesél a női lélek gazdagságáról és az érzéki élmények sokszínűségéről. Önmagáról pedig ezt írja:

„Tinédzserként azt gondoltam a szerelemről, hogy csókos-simogatós játék, míg voltak korombeliek, akik már a szexet is unták.

Huszonévesen már tudtam, hogy azon kívül, hogy izgató érzés, nagyon jó érzelmi összekapaszkodás is, de nem értettem, hogyan lehet néha szelíd, máskor zabolátlan, ha minden a hormonokon múlik.

Harmincas fejjel beláttam, hogy kell az emberi reprodukcióhoz, de nem értettem, hogy ötven, hatvan éves, vagy még idősebb emberek annyi tapasztalás és csalódás után hogyan állíthatják magukról, hogy szerelmesek.

Ma már értem. A szerelem teljesen értelmetlen. Nem kell rajta gondolkodni, csak élvezni kell, és néha belehalni”.

DÉZSI DESIRÉE

HOL VAGY,TIGRISEM?

Aba Könyvkiadó

Budapest

HOL VAGY, TIGRISEM

©Dézsi Desirée, 2015

Szerkesztette

BOKOR PÁL

Borítóterv

FELFÖLDI ANNA

Tördelés

CSESZKÓ RENÁTA

A kiadásért felel

Az Aba Könyvkiadó igazgatója

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail cím: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Minden Jog fenntartva,

beleértve a sokszorosítás bármely formáját, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának, digitális, elektronikus,

képregény, hangoskönyv kiadásának jogát is.

A könyvem szereplői a képzeletem szüleményei.

A cselekedeteik is, bárki bármit is állít.

ELŐSZÓ

Szerelmes állapotunkban alig különbözünk egymástól, de reakciók, elvárások és tolerancia tekintetében óriási különbségekkel élhetjük meg a szerelmet, attól függően, hogy éppen milyen életkorban és korszakban ér utol, és, hogy éppen mit akarunk magunktól, az élettől. Ez dönti el, hogy mit várunk a szerelemtől: szenvedélyt, házasságot, gyereket, vagy csak valakit, aki egy adott lelkiállapotunkban úgy közeledik hozzánk, ahogy igényeljük.

Tinédzserként azt gondoltam a szerelemről, hogy csókos-simogatós játék, míg voltak korombeliek, akik már a szexet is unták.

Huszonévesen már tudtam, hogy azon kívül, hogy izgató érzés, nagyon jó érzelmi összekapaszkodás is, de nem értettem, hogyan lehet néha szelíd, máskor zabolátlan, ha minden a hormonokon múlik.

Harmincas fejjel beláttam, hogy kell az emberi reprodukcióhoz, de nem értettem, hogy ötven, hatvan éves, vagy még idősebb emberek annyi tapasztalás és csalódás után hogyan állíthatják magukról, hogy szerelmesek.

Ma már értem. A szerelem teljesen értelmetlen. Nem kell rajta gondolkodni, csak élvezni kell, és néha belehalni.

„Ha már nagyon nagy lánggal él a szenvedély,

akkor jöhet a szex, hogy befejezze a táncot, de soha nem az övé az első lépés.”

Paulo Coelho

Alma

A férfi és a nő a parkban ültek egy padon. A nap sütött, a madarak csicseregtek. A férfi átkarolta a nőt.

A pad egyik szélén egy alma volt. Szép piros alma, árván, de hívogatón.

– Valaki itt felejtette – mondta a férfi.

– Igen – mondta a nő.

– Megesszük? – kérdezte a férfi, közben belecsókolt a nő nyakába.

– Mosatlanul…?! – méltatlankodott a nő.

– Igen – mosolygott rá a férfi, gyönyörű fogsorát is megmutatva.

– Almaropogtatásra termett fogak – nevetett a nő.

A férfi kezébe vette az almát, az ingujjával megtörölgette, majd jóízűt harapott belőle. A nő nézte és nevetett. A férfi élvezettel evett, közben pajzán tekintettel nézte a nőt, az alma édeni jelképének sugallatával. A nő kacagott, elfordult, majd vissza.

– Te kéjenc! – mondta, és ajkát körbenyalta a nyelvével.

A férfi lassan harapott, hangosan és komótosan rágott, a nő vidámságát fokozva.

– Na, jól van! Én is kérek egy falatot – nyújtotta a kezét a nő.

A férfi lassan ingatta a fejét, jelezve, hogy nem, nem ad belőle.

– De kérek – hajolt a nő feléje.

A férfi ismét ingatta a fejét, közben újra beleharapott az almába.

– Ne gonoszkodj! Kérem a számba – huncutkodott tovább a nő.

A férfi felvonta a szemöldökét, szeme megvillant, jelezve, hogy tetszik, amit hall, de az almát nem nyújtotta oda.

– Akkor elveszem – a nő az almáért nyúlt.

A férfi kinyújtott karjával messze tartotta az almát, hogy a nő ne érhesse el. A nő dühös lett.

– Te mondtad, hogy nem eszel mosatlan almát – mondta a férfi, látva a nő bosszúságát.

– Igen, de meggondoltam magam, különben is, olyan falatot kérek, amelyiken már nincs héj.

– Vagy úgy, megvártad, hogy megegyem a koszos héjat, te pedig megennéd a javát...

– Nem, nem is akartam enni belőle, de megkívántattad velem.

– Aha, ebben jó vagyok – a férfi a nő felé hajolt, hogy megcsókolja, de az elhúzódott.

– Csak, ha adsz az almából – biggyesztette az ajkát.

– Egy csókért az almámat…?! Alma nélkül már nem is kellek?

– Kellettél volna, de most van almád, amit meg kell osztanod velem.

– Meg kell…?!

– Ne lovagolj a szavakon – csattant fel a nő – kérem az almát!

– Nem édesem, vagy kellek alma nélkül, vagy sehogy – feszítette a húrt a férfi, mert önbizalma nem alma ám…

A nő felállt a padról.

– Mit csinálsz? – nézett a férfi értetlenül.

– Itt hagylak – mondta a nő elszántan.

– Na, ne csináld… Egy alma miatt…? – nevetett a férfi.

– Nem, az önzésed miatt.

– Ugyan, tudod, hogy milyen önzetlen tudok lenni…

– Na persze. Akkor add ide az almát.

– Ezen múlna…?

– Igen, most ezen múlik.

– Kicsinyes vagy!

– Te pedig egy beképzelt, önző hím! – a nő kiborult.

– Hát akkor menj, te számító, humortalan perszóna!

A nő sírva fakadt és elrohant.

A férfi döbbenten nézett utána, majd dühösen az almára. Lendült a karja, hogy elhajítsa, aztán meggondolta magát.

– A francba a hülye almájával! – kiáltott fel, és bosszúból megette.

A férfi és a nő többé nem találkoztak.

Tenger

Állt a kora reggeli fényben. A közeledő-visszahúzódó hullámok, mint tétovázó, évődő szerelmes, megsimították, majd elengedték a lábujjait, bokáját, de néha egészen a lábszáráig merészkedtek, cirógatták. Mosolygott, megadóan. Imádta a tengert.

Körülnézett. Senki nem volt a láthatáron. Még lustálkodnak, lassan készülődnek. De, talán ez a sziklás partrész amúgy sem vonzza a turistákat.

Elkezdte kigombolni a ruháját. Lassan, élvezettel, mintha sztriptízt adna elő. Közönsége persze nem volt, de a víz fodrain csillogó cseppek mintha kacsintottak volna.

Incselkedsz…?! – kérdezte a kellemesen langyos vizet.

A ruha a kőre hullott, kilépett belőle. Lehunyta a szemét, és élvezte, ahogy a nap falja a meztelen bőrét. Olyan jó, ez olyan jó – gondolta, – de a vízé vagyok.

Besétált a tengerbe. Érezte a mellbimbóin a nap forróságát, és ahogy fokozatosan mélyült a víz engedte, hogy kellemes, bizsergető simogatással az ágyékához érjen. Kicsit visszalépett, de csak annyira, hogy a víz újra hozzásimulhasson, ott, a klitorisznál. Megborzongott a kéjtől.

Lassan ráfeküdt a vízre, egy darabig hason lebegett, majd megfordult, és lábait kissé szétnyitva, hagyta, hogy nyaldossa a víz. Néha úszott egy kicsit, aztán újra az ágyékában erősödő forróságra koncentrált. Mosolygott.

Nem messze tőle csobbant a víz. Mi ez? Kíváncsian nézett körül. Te jó ég! Egy férfi…

A férfi bosszúsan nézett vissza rá.

Mennyire lehet? Harminc méter? Ötven? Mit keres itt?! Nyilván ő sem szereti a tömeget, a ricsajt.

Nézték egymást, tétovázva. Meghátrálni, vagy úgy tenni, mintha nem vettem volna észre, vagy…?

Végül a férfi döntött és lassan, ráérősen feléje úszott.

Mit csinál ez? De hát meztelen vagyok! Na és, a víz eltakar. Dehogy takar, hiszen a tengerfenék is látszik…! Mindegy, bevárja.

A férfi néhány méterre tőle leállt az úszással. Bólintott, de nem szólt. Egymás tekintetét figyelték. Szép szeme van, kifejező. Belehasított a felismerés: ezt az embert ugyanaz a szenvedély fűti, ugyanaz: tengerszerelem.

Most akkor mi legyen? Ha nem mozdulok, megfordul, és itt hagy.

Egy lendület, és ott lebegett karnyújtásnyira a férfi mellett. Zöld szeme van, a víz tükröződik benne. Kinyújtotta a kezét, és tenyerét a férfi mellkasára tette: a szíve hevesen dörömbölt. Lassan csúsztatta a kezét a has irányába. Középső ujja elidőzött a férfi köldökén, majd tovább siklott a tenyere. A fanszőrzetén megállt – nem követi a divatot, nem baj. Nézte a férfi kitágult pupilláit. Megremegett, akarta az érintését, mégis meglepte a férfi markának enyhe szorítása a mellén. Elhúzódott, úszni kezdett, megkerülve a férfit, aztán ellazulva hagyta, hogy a víz felemelje. Kezével evezve a férfi elé siklott, a szemét lehunyta. Hasát égette a nap melege, és a vágy. Combjai szétnyíltak.

Érezte a férfi ujjait a tomporán. Istenem, csodás. Egy erősebb nyomás a combjai között, majd körkörös simogatás. Felnyögött. Kezével a férfi péniszét kereste, megtalálta, ó, igen, szép… Először végigtapogatta, majd kifeszített tenyerét a legérzékenyebb pontjára tapasztotta és lassan mozgatni kezdte. A férfi ujjai a lábai között játszadoztak, majd hirtelen, de egyáltalán nem váratlan mozdulattal behatoltak a hüvelyébe. A teste megrándult. Kezével most már szorosan markolta az ismeretlen farkát, az meg a mellére hajolt, puhán ajkai közé vette a mellbimbót, mohón beleharapott, mintha az egész mellét akarná felfalni.

Ahogy közeledett az orgazmus, a testük egymáshoz feszült, a tekintetük cinkosan összekapcsolódott. A kéj hangjai elterültek a vízen.

A remegés lassan elmúlt. Amint a valóság fészkelődni kezdett a nő tudatában, szabadulni akart: a víz és ő, a varázs várt még rá. Szemével jelezte, hogy jó volt, majd úszni kezdett. A férfi egy darabig figyelte, majd elterült a vízen, és ellentétes irányt vett komótos karcsapásokkal.