Gárdonyi Géza

A pesti úr

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-298-9

MOBI ISBN 978-963-453-299-6

TARTALOM

Itt kezdődik

A kapu tzimör

A Kátsa esze

A tsukó láda

A másik pesti úr, a másik esztendőbe

A röpülő mestörség

Levél a vasuti minyisztör urnak

A vadász igy járt

A zuj rutli

Beszélgetés

Levél a sógornak

Uly esztendő napja minálunk igy vót (1901)

A zöreg Tátra

A Tajtékpélpa

Levél a Kokas Mártony sógornak

Tapasztalat az pötsét faragásrúl mög a Kirisztus koporsójárúl

Ésszel él a biró, vagyis én rajtam nem foksz ki!

Levél a zuri ebédrűl mög az görtsrül

Hátuljáró beszéd

EVVEL KEZDŐDIK OSZT

EBBE VAN A ZÖREG TÁTRÁN SZÖRZÖTT
TAPASZTALAT IS MÖG A PÖTSÉTFARAGÁSRÚL
SZÖRZÖTT TAPASZTALAT IS.
MÁS SZÓVAL EBBE A KÖNYVBE IS VAN
MINDÖNFÉLE MINT A TÖBBIBE

IRTAM ÉN MAGAM
GÖRE GÁBOR
BIRÓ ÚR

– HARMADIK ERESZTÉS -

BUDAPEST

NYOMTATTÁK EBBE A ZESZTENDŐBE
SINGER ÉS WOLFNER
KÖNYVES BÓTJÁBA KAPKODHATÓ, MÖG MINDÖN KÖNYVES BÓTBA.

Itt kezdődik

Tisztőtt Mártony sógor lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá arra kéröm, hogy hirdesse ki a zulyságba a mi falunkat, hadd tekintsenek erre is a pesti urak.

Mert lám ahogy hétfőn hazafelé gyövök az aratóktól, hát látom ám, hogy a zutca közepin ugyan szödik a kutyák egy sárgalábu urrúl az nadrágot.

– Segitség, aszondi, de úgy kajabált, hogy mindön asszony kiszaladt a házbúl.

Elhúritom rúla az kutyákat, oszt mondok mér nem jár a zúr bottal?

Aszondi nem szoktam.

– No mondok akkor vagy szokjék, vagy bágyogbúl tsináltasson magának nadrágot.

Behivom osztán, hogy mondok a zannyuk majd öszve őtögeti rajta az szakadást, oszt mondok neki mi szél hordozza a mi falunkba?

– Hát aszondi én pesti vagyok, nyaralni szeretnék itt valahon.

– Nyaralni? mondok, a magunk fajta embör tsak telelni szokott.

– De aszondi mink mög nyáron telelünk, mert Pestön meleg van ijjenkor.

– Hát mondok itt se fázunk.

Aszondi neköm tetszik ez a falu, mert sok fa van benne. Nem vóna-e kendnek egy üres szobája?

– Hát löhet, hogy van mondok.

Mer etzörre a kösségi tömlötzre gondótam, hogy mostanába mindig üressen áll, oszt mondok ha butort igazitanánk beléje, még egy pár forint haszna fordulna rajta az kösségnek.

– Hát aszondi mejik az?

Mondok ott hátul, de nints benne szék se mostan.

Mögnézi, oszt aszondi:

– Ez jó lönne neköm, mert tsak magányos embör vagyok, de mitsoda lántz az a falon?

– Mondok tavaj egy bornyut kötöttem be egypár napra.

– No aszondi, hát meszeltesse mög biró uram, oszt rakjon belé ágyat, széköt, asztalt, ha nem derága.

– Mondok, nem derága.

– Mi az ára?

– 40-ven forint.

– Egy hónapra vagy kettőre?

Én egész esztendőre értöttem a 40-en forintot, de hogy nem szalatt el, hát mondok kettőre.

– No aszondi nem derága, idegyövök. De ki takarit rám?

– Hát mondok a feleségöm.

– De a tzipőmet is köll fényösiteni.

– Mondok itt a Kátsa.

A Kátsa mán akkor ott leste a tzibarvéget a zúr háta mögött.

– No aszondi az is mögvan hát, de hát az övés? Löhet-e itt a falu kotsmájába önni?

– Löhetni löhet, mondok.

– De aszondi mögöhető-e?

– Mondok bizonyosan mögöhető, csak gyomor köll hozzávaló.

– Hát aszondi kendnél nem löhetne?

– Mondok nálam is löhetne.

– De aszondi jól főz-e az asszony?

– Möghiszem azt mondok, ojan bablevest főz az, hogy még a zuraság is mögnyalta utána a talpát, pedig az báró.

– No aszondi én nem vagyok báró, tsak hivatalnok. Tseh Árpád az nevem.

Mögmondta aztán, hogy az aszt fald társaságnál van, aki a zutzákat keményiti Budapestön. Hát mögöggyesültünk, hogy az ellátásér azt fizet amit akar, mert mink nem tuggyuk mit számitsunk érte.

Itt a pesti ur ád 10-iz forint foglalót, oszt visszamögyön Budapestre, a kisbiró pedig mögmeszeli a kösségi tömlötzöt.

A kapu tzimör

Tsütörtökön röggel levelet kaptam a pesti úrtól, még pedig deróton kütte, oszt azt íri, hogy aszondi Göre biró várjon ma ebédre. Hát mondok a zannyuknak ma uras ebédöt főzz kóbászos bablevest, mög túrus tsuszát, közbe mög petsönyét, hagy lakjék jól.

Avval kiküdöm a kotsimat a vasuthon, hogy mondok ha ládája van vagy mitsodája, hát hozza be.

Mög is érközött délbe de nem vót ládája tsak 2-t nagy sárga bűrtarisznyája, oszt fuldoklott az úr a nagy porba.

– Aszondi mindig ijen por van-e itten?

– Nem mindig mondok, mert mikor esik, akkor két hétig se látunk port utána.

– De aszondi akkor tán sár van?

– Hát az van mondok.

– Nagy sár?

– Hol nagy, hol kicsi.

– De hajja a nagy sár nem nekem való.

– Az is köll hébekorba mondok.

– De aszondi neköm nem köll.

– Mondok huzzon ojankor tsizmát.

– Aszondi neköm soha életömbe nem vót tsizmám. Mer aszondi én Pestön neveköttem. Most gyüvök először falura. Hát röndbe van e a szoba?

– Röndbe mondok, akár az öspörös is möglakhatna benne.

Hát tetszött is neki, kiválthogy a déványt is betétettem, oszt aszondi tsak még tyükör hibázik.

– Minek a mondok, tsak asszonynak való az.

– Hát aszondi kend sohse néz tyükörbe?

– Nem én mondok. Láttam mán magamat elégször. De mondok igazitsa föl az ur az gatyáját mer letsuszott.

– Nem gatya az aszondi, hanem kamásli.

– Mindegy mondok, kilátzik.

– Hát aszondi kapok-e ebédöt, mer nagyon éhös vagyok.

– Kaphat mondok. Petsönyét is süttettem. Bürge petsönyét.

– Azt jól tötte aszondi, neköm mindönnap köll.

– Mindönnap? mondok. Hát löhet az is vagy két hétig.

– Tsak két hétig?

– Talán tovább is, mondok mert igy nyáron jobban betegszik az állat mint télön.

– Aszondi tsak nem betegöt vágnak talán?

– Hát mondok nem is az egésségöset. Ki vágná le a zegésségöset?

Ez nem nagyon tetszött neki. Aszondi, hátha ű is megbetegszik?

– Mondok attól ne tartson. Ihol vagyok én, sohse ártott még, mert mondok úgy értse: nem beteg az bürge, tsak kerge. Szombaton kergült meg kettő is.

– Szombaton? aszondi, hiszen mama tsütörtök van.

– Eláll az mondok, mentül tovább áll, antul porhanyóbb.

Ez nem tetszött neki.

– No mondok délbe, hát itt a leves, kóstojja mög, hogy mijen?

Feltüzi az orrára az okulárét oszt aszondi pók van benne.

– Ejnye a rusnya férgit mondok, hogy kerül bele?

Avval kihalászom a kalánnal az levessibül, oszt mondok most mán nints több benne, megöheti.

Hát mög is ötte jóézüven.

Aszondi az ebéd végin, hát jó vót az ebéd, csak most ide az kapu tzimört.

Mondok magamba mi a tsudát akar a kapu tzimörrel? de mondok píze van, hát hagy tejjék kivánsága.

Avval kiszólok a kisbirónak mög a Kátsának, hogy mondok emejjétök le a kapu tetejit.

Mig azok odaki feszögetik, mondok az urnak, hogy mondok minek az a kapu tzimör?

– Hát aszondi köll az mindön ebéd után, de vatsora után is megkivánom.

– De minek? mondok.

– Hát aszondi jót tesz a gyomromnak.

– A gyomrának-e?

– Annak.

– Tsak nem töszi tán rá a gyomrára?

– Nem aszondi, hanem bele.

– Mondok tsak nem öszi mög tán?

– Dehonnem aszondi. Kivált ijen kóbászos bableves után.

– Mondok teréfál talán?

– Nem én aszondi. Érzöm, hogy a bableves jó vót, de nehéz igy nyáron a gyomornak.

– De mondok az én kapu tzimörömet nem öszi meg az úr.

– Debizony mögöszöm aszondi.

– Fizet is akkor érte vagy 10-iz forintot.

– Az aszondi derága lönne.

– Derága? De mondok nagyon is ótsó, hát nem nézte mög az úr, hogy mijen?

– Nem bánom én aszongya akármijen, csak lögyön.

Bétzepelik a kapu tzimört, hát aszondi minek az?

– Hát mondok, hogy mögögye az úr.

– Mögögyem? Nem bolondultam meg.

– Nem azt mondta-e, mondok, hogy mögakarja önni?

Akkor magyarázta oszt ki a szavát, hogy kávét akar, hát mondok beszéjjünk akkor magyarul.

Aszondi ebéd után, hogy asszondi biró uram nem mutatná-e mög neköm a falut?

– Mondok hát nem látta mikor gyütt?

– Nem egészen aszondi, mert löhetnek itt ojan látnivalók amik Pestön nintsenek.

– Önni valók vannak mondok, de látnivalók nem gondónám. Mert hogy többet ne mongyak kóbászos bablevest is kereshet az úr Budapestön.

– Mán az igaz, aszondi, hogy ijen jót soha nem öttem. De más nevezetösségöt gondolok én. Például valami képet.

– Képet. Hát az van itt ölég, de legkivált szent János, szent József meg a Szűzanya. Szent Pétör is a Pétör sógornál.

– Nem ijen képet gondolok aszondi hanem régi olaj képet.

– Olaj képet? Mán ojan pedig nints itten mondok, mer nálunk a zolajjal tsak tsizmát kennek mög hajat.

– Hát aszondi más nevezetösség mi van itt?

– Nem tudom mi vóna mondok, hatsak a Vida nem.

– Ki az?

– Gazembör mondok. Hét vármögyébe ösmerik, de legjobban tsak itt mög Illaván.

– Mást gondolok én, aszondi.

Avval bemögy a szobába, kihozi az esernyőjét meg a köpönyegit, oszt aszondi a Kátsának, hozza utánam a köpönyegöt.

A Kátsa mingyán magára őtti, ojan vót benne mint valami lengyel zsidó.

Aszondi az ur, ne őttse hát magára, hanem tsak ugy a karján hozza szépen összehajtva.

Avval kiterpeszti az ernyőt oszt tarti a feje fölé.

– Nem esik mondok.

– Nem is esső ellen tartom aszondi, hanem hogy a nap ne süssön.

– No mondok ez soha eszömbe nem jutott vóna.

Gondókottam az úton, hogy mit mutassak neki? hát arra tanáltam, hogy mondok a Durbints sógor uj gyesznó ólát mutatom mög neki, mög a kajlafülü malatzot aki benne van.

Az ur tzibart vött elő, oszt neköm is akart adni, de mondok én a tzibart is tsak apritva szeretöm. Avval rágyujtottam a pélpámra oszt ugy möntünk.

Aszondi útközbe, hogy mögölékszök-e egy pengővel ha annyit fizet naponkint tartásér.

– Mög mondok, ha nem kiván ojanokat a miket nem adhatok.

– Nem aszondi tsak ojan jó magyaros ételöket aggyanak mint délbe, este tsirkét, röggel kávét, uzsonnára aluttejet.

– Hát mondok möglösz.

Oszt magamba örültem, hogy mondok de dörék embör.

A sógor éppen kint pélpázott a zepörfa alatt a zudvaron, mondom neki hogy ihol a pesti ur, a kajla malacot kévánta möglátogatni.

Mutattyuk neki a zólat, hát tsak kungorgati rá a zórát.

– Mit szól rája mondok?

Aszondi nagyon büdös.

Látom a sógor képin, hogy elröstelködik, hát mondok tisztöt ur, nem gyöngyvirág a gyisznó mifelénk se.

Igy mögfeleltem.

Röggel ahogy kiülünk a zagátzfa alá, aszondi, hát kend biró uram nem kávédzik.

– Nem én, mondok, tsak mikor beteg vagyok.

– Hát mit öszik kend?

– Szalonnát, – mondok, – nints annál jobb.

Épp akkor tálali ki a zasszony neki a kávét ott a zágátzfa alatt neköm mög a paprikás szalonnát.

– No aszondi az úr, hát tögye mög az én kedvemér kend, hogy ögyék ma velem kávét?

– Mér mondok?

– Azér, aszondi, mert lyobban esik, ha ketten öszünk.

– Mögtöszöm mondok, ha a zúr is mögtöszi az én kedvemér, hogy szalonnát öszik.

– Szivesen, aszondi, de tsak a kávé után.

Hát igy mögtöttük egymásnak a kedvit, de hogy a kávé nem akart összebarátkozni bennem a szalonnával, hát mögszopogattam utána a tsutorámat is.

*

Aszondi délután a pesti úr, hogy aszondi mindön jó vóna, tsak olyan nagy meleg ne vóna.

Mondok hát azon is segithessünk.

– Hogyan? aszondi.

– Hát mondok gyüjjék ki velem a zúr a pintzébe. Ott ojan híves van, hogy jobb se köll. Akár kint ülünk a gyiófa alatt, akár bent a hordó mellett, mindönképpen nagy a hüvösség.

A pesti úr aztán kétzör se kérette magát, tsak a fejibe tsapi a kalapot, a kézibe a napernyőt, a Kátsának mög odaadi a zibertzikáját, oszt gyön.

Útközbe bészólok a sógornak is, hogy mondok gyék ken, hát gyött az is.

Mikorra kiértünk jól kifütött bennünket a meleg, de legkivált a pesti urat. No aszondi a tüzes poklon jut körösztül az embör a kend hűvösségére.

Igy esik legjobban mondok.

Avval kinyitom a pintze ajtót oszt mondok a Kátsának rakj egy kis tüzet, oszt ihol a szalonna mög a só, pirijjad.

Hát a Kátsa tüzet bagzik nagy hamarosan oszt süti a szalonnát, de a zur aszondi, hogy ü szomjas majd kiszárad a lelke. Mondok ne busujjék amig ezt a 6-t hordót láti, de mondok hátha önnénk előbb.

– Nem aszondi előbb iszok.

Teli tsorditom neki a zitzés bögrét, hát úgy kihörpenti, hogy hármat se mozdul az gigája, no mondok aggyisten egésségire, tsak mög ne ártson.

– Nem árt ez üneki aszondi, – könnyü bor.

– Nono, mondok.

Avval mink is iszunk egy-egy kortyot. Akközbe mögsül a szalonna, megdörgöjjök az kinyeret egy kis foghagymával, oszt jól bépofázunk.

Mondok most mán ihatunk. Hát ittunk is. A Kátsa elővötte az hegedüjit, oszt mondok a legujabbat.

Hát rá is zönditötte, hogy aszondi:

Begyön a pap a kösség szobába,
Biró uram mit tsinál magába?
Nem vagyok én sohase magamba,
Mikor tsutora lóg az nyakamba.

Mikor tsutora lóg az nyakamba,
A jó Istent áldom én magamba,
Mer az a jó Isten ha nem vóna,
Akkor bizony tsutora se vóna.

Itt a pesti urnak is fejibe száll az jókedv, ojan veszött tántzot kezd, hogy majd szétveti az pintzét, oszt a nyakamba borul, összevissza nyali az pofámat, mög a Durbintsét, mög a Kátsájét, no mondok magamba biztos, hogy közel a képviselő választás ideje.

Aztán jól elbeszélgettünk.

Aszondom napszállatt után, hogy mondok tyűh kutyaatta, de itt felejtkeztünk! hát a vatsora?

Indulni akarunk, hát a pesti úr nem bir fölkelni a székrül. Fölemejjük, hát neki borul a hordónak, oszt aszondi, jaj édös Jolán.

– Nem leány az mondok, de ne is sajnájja, mert mögen mögtanájjuk.

De ű mán beszélni se igen tudott, a lába mög 8-tzasokat járt a zúton.

Egy darabbig vezettük, de mikor mán 8-tzasokat se tudott járni, mondok a Kátsának, szödd a hátadra.

Hát a Kátsa a hátára szötte, oszt röttentően szitta, hogy mijen nehéz.

– A bor nehéz benne mondok, a mit mögivott.

A Kátsa aztán visszamaradozott tőlünk. Etzör ahogy mögfordulok, hogy mér maradozik vissza, akkor látom, hogy mögforditotta a hátán a pesti urat, fejjel lefelé, oszt úgy tzepeli.