Ahol a remény lakozik

Fedák Hanna

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Lektor: Dr. Kerekes Pál

Korrektor: Vörös Eszter

1. fejezet A találkozás

Alig pár perce, hogy elmentek, de máris hiányoznak. Jelenlétük még most is ott van minden egyes

bútordarabban, ágyneműhuzatban, az itt felejtett ruhákban, a személyes holmikban. Mindenben, ami

rájuk emlékeztet. Oh, a fésülködőasztalon itt maradt a kedvenc parfümje, és az a fésű, amit minden

reggel végighúzott selymes haján. Napi ötször is megfésülködött, ha kellett. A haja volt számára az

egyik legbecsesebb ékszere, nagy gondot fordított a kinézetére. Azt vallotta, az ember ápoltságáról

sokat  árul  el  a  haj  állapota.  Még  sosem  láttam  zsíros,  korpás,  csapzott  hajjal.  A  legnehezebb

percekben, amikor a betegség ledöntötte a lábáról, akkor is képes volt kikelni az ágyból azért, hogy

rendbe tegye magát. Lenyűgöző teremtés volt. Sokan mondják, hogy hasonlítok rá, de ez nem igaz.

Lehet, hogy külsőleg ugyanolyan vagyok, de belsőleg egyáltalán nincs közöm hozzá. Ő egy kivételes

ember volt, aki a családjáért és a boldogságukért képes volt feláldozni a saját álmait. Neki az volt a

fontos, hogy a szerettei olyan életet éljenek, amilyet megérdemelnek. Azt kívánom, bárcsak itt lenne

velem most is, és vigaszt nyújtana ebben a fájdalmas pillanatban. Úgy érzem, rögvest magamba

roskadok, mert nem bírom elviselni a hiányát. Erősnek kell lennem, hogy a gyerekek ne érezzenek

meg semmit a magányomból. Ők még túl kicsik ahhoz, hogy felfogják, mi folyik itt, mi történik

velünk. A könnyeimmel viszont már nem bírok. Mint egy megáradt folyó özönlik végig az arcomon,

és mihelyst letörlöm, azonnal érkeznek a következő hullámok. Zokogni nem merek. Nincs erőm

hangokat kiadni sem. Csak itt feküdni a földön az ágynak dőlve, a kezeimet tördelve. Csúnya, rossz

szokás ez, de valamivel le kell vezetnem a feszültséget.

A szemben lévő polcon fényképekről kacsintanak vissza rám. A fotók mellett ott áll az apám első

ajándéka, amit az édesanyámnak készített hajdanán. Egy kovácsoltvas rózsabokor kicsinyített mása,

aminek a közepében a nevük kezdőbetűi voltak megformázva: L&R. Ő teljesen más volt, mint az

anyám. Az apám inkább a munkájáért élt, ami érződött is a kapcsolatukon. Ugyanakkor hatalmas

szerelem fonta körbe őket a kezdetektől az utolsó percig.

Nem folytathatom tovább az emlékezést, mert hallom, hogy a gyerekek a szoba felé rohannak.

Gyorsan fel kell állnom és kitörölnöm a szemeimből az árulkodó jeleket. A férjem mély hangja már a

folyosó  végéről  behallatszik  a  szobába,  ahogy  a  picik  után  kiált.  „Lassabban,  hé!”  Ez  mindig

megmosolyogtat, és egy időre elfeledteti velem a gondokat. A családom az, aki fel tud vidítani,

legyen bármilyen tragikus a helyzet.

- Anya! - Kíváncsi gyerekhangok szűrődtek be a helyiségbe, amit ajtóveregetés is kísért. - Anya,

gyere gyorsan! A kertben találtunk egy pockot! - hallatszott egy lelkes kisfiú kiáltása.

- Hagyjátok most anyátokat, sok dolga van! - szólt a kicsikre a férfihang, amit nagy dobbanások

követtek, majd néma csend.

Visszafordultam a szekrény felé és a kezembe vettem azt a csészét, amelyben tegnap este hoztam

fel  anyámnak  a  kedvenc  teáját.  Látszott,  hogy  szomjas  volt,  hiszen  a  cukornak  sem  volt  ideje

elolvadni a forró italban. Ott fénylett a csésze mélyén. Leírhatatlan érzések keringtek bennem, amely

a szomorúság és az öröm kevert hangulata volt.

- Minden rendben van, Sarolt? - dugta be a kis ajtórésen a fejét a férjem.

- Igen. - Egy erőltetett mosolyt csaltam az arcomra, hogy mégse tűnjek annyira letörtnek. - A

gyerekek?

- Julian a pockot lesi, Elvira pedig a nővéreddel játszik a kertben - lépett beljebb Nicolas és a

megsimította az arcomat. - Tudom, hogy nehéz, de meglátod, előbb vagy utóbb könnyebb lesz.

- Igen. - Zokogva borultam a férjem karjaiba, aki megpróbált lelket önteni belém kedves szavaival

és nyugtató simogatásaival.

Nicolas nagyszerű ember, férj és apa volt. Mellette boldog voltam, és rendkívüli társra tettem

szert benne. Ő volt életem első és, a jelen napig a legutolsó nagy szerelme. Még gyerekek voltunk,

amikor megismerkedtünk. Lassacskán erős barátság alakult ki köztünk, majd szerelembe fordult.

Általános problémák persze nálunk is fent álltak, de melyik házasság tökéletes? Nekem pedig így

tökéletlenül is a legnagyszerűbb. Ahogy mondani szokták, az Úr is egymásnak teremtett minket.

Úgy, ahogy a szüleimet…

A vonat lassan döcögött ki az állomásról maga után hagyva azokat az utasokat, akik már nem

akartak tovább utazni. Az idő délelőtt tizenegy felé járt. Már csak két óra hiányzott ahhoz, hogy

felérjen a fővárosba, ahol megpihenhet egy kicsit. Később aztán ismét útnak eredhet, hogy mások

utazási  szükségleteit  kielégíthesse.  A  vonatok  már  csak  ilyenek.  Évszázadok  óta  szolgálják  az

emberiség minden óhaját, kérését. Található közöttük régi fajta, ami alig bír szusszal, de mégsem

adja fel a hivatását. Amíg csak lehet, végzi a munkáját. Ezeket a járműveket nem szeretik annyira az

emberek, mert túl réginek és ócskának vélik. Viszont ezek nyújtják az utazás legkellemesebb érzését.

Ha az ember utazik, rajta érzi a régi szagot, hallja a kerekek ódivatú zörejét, megérinti a kosztól

tapadó  párkányt  és  próbál  kinézni  a  koszos  ablaküvegen.  Az  ablakokat  nehéz  kinyitni,  mert

beragadnak a zárba. De ugyanolyan nehéz bezárni is, hiszen már nem a mai nyílászárók közül

származnak. Azok inkább egy újdonsült, a gyárból épphogy kifutott vonathoz tartoztak. Az újabb

vonatok  kényelmesek,  tiszták  és  csendesek.  A  legszegényebb  rétegből  származó  nép  csak

álmodozhatott arról, hogy valaha felül egy ilyen remek vonatra, ami szinte siklik a síneken. Igazi

sznob vonatok ezek, mégis sokan megtehették, hogy vele utazzanak. Akadt köztük személyvonat,

gyorsvonat  és  intercity.  Az  utóbbira  volt  jellemző  a  dicsőség.  A  fejlett  országokban  már  csak

halovány  emlékként  élnek  az  elődei.  Nem  úgy,  mint  itt,  Magyarországon,  ahol  a  gyorsvonat

legrégibb típusait is forgalomba helyezik még. Nem mintha olcsóbb lenne, mert egyáltalán nem az.

Az újabb típusok viszont milliókba kerülnek, amire a vasúttársaságnak nincs pénze. Így marad a

nosztalgia  és  a  gyerekkori  emlékek  hadának  felidézése  egy-egy  gyors-,  esetleg  személyvonatos

utazáskor. A fiatal egyetemisták is gyakran ezt használják és meg is telítik a vonatokat. Főleg

hétvégenként, amikor pénteken hazatérnek, majd vasárnap visszautaznak abba a városba, ahol

éppen tanulnak.

Róbert is egy volt a diákok közül. Gyöngyösön élt, de Budapesten tanult. Abba az irányba, ami

mindig is érdekelte, csak a budapesti egyetemek egyike tudta őt elindítani. Eleinte nehéz volt neki

távol a családjától, és gyakran elfogta a honvágy, de a tudásszomj és az álmai megvalósítása erősebb

volt benne. A beilleszkedéssel sosem volt problémája, mert igen beszédes srác volt, akiért odavoltak

a barátai, nem szólva a lányokról, akik rengetegszer próbálták behálózni több-kevesebb sikerrel.

Élvezte, ahogy futnak utána, de mindegyik próbálkozásánál közölte velük, hogy a tanulás előrébb

való, ezért semmiféle komoly kapcsolatba nem hajlandó bonyolódni. Ráadásul egyik lány nem volt rá

olyan hatással, hogy igent mondjon bármire is. Várt az igazira, de tudta, hogy ez nem megy könnyen.

Főleg úgy nem, ha nem keresi. De nem is akarta. Minden eljön a maga idejében, és neki ez így volt

jó. Ami nem megy, azt nem kell erőltetni.

Róbert imádta kémlelni utazás közben a tájat, de így vizsgaidőszak alatt nem volt túl jó ötlet

mással lekötni a figyelmét, mint a tanulással. Holnap lesz egy vizsgája emberi testből, és még nem

olvasta át az idegrendszer anatómiáját. Az idő viszont vészesen fogyott, és ha nem húz bele, akkor

egész éjjel fent kell lennie, amit pedig nem szeretett volna. Így is már nagyon fáradt volt. Okos

döntésnek vélte, hogy későbbi vonattal utazik vissza a fővárosba, mert ezen kevesebben vannak. A

fülke, amelyben csak ő tartózkodott és a tankönyvei, csendes volt. Egészen eddig a pillanatig, amíg

egy ajtókattanás megzavarta. Az ajtó irányába lesett, ami lassan nyílt ki. A személy, aki benyitott,

nem volt túl jó erőben és nehezen húzta el a bejáratot. Róbert nem akart mozdulni a helyéről. Úgy

vélte, hogy ha be akar jönni, akkor küszködjön meg érte. Nem szerette, ha megzavarják csendes

magányát. Ezenfelül mérges is lett, hogy mostantól nem egyedül utazik tovább.

Mélyet sóhajtott, amikor látta, hogy az illető nagy fáradozással sem képes bejutni, mert az ajtó,

rokkantsága okán, mindig visszacsukódik. Fejcsóválva becsukta a tankönyvet, amit egészen eddig a

kezében tartott és a személy segítségére sietett. Megfogta az ajtót, amikor az új utas sikeresen

kinyitotta. Róbert megtámasztotta az ajtót a lába hegyével, hogy biztonságosabb legyen a bejutás.

Már csak attól tartott, hogy olyan szerencsétlen az illető, hogy felbukik benne és a végén még

elsősegélyt is kell nyújtania.

- Köszönöm szépen - fordult felé egy fiatal lány bőrönddel a kezében. Róbert azonnal elhessegette

az iménti gondolatait, miszerint csak bosszantani jönnek be a fülkébe. A lánynak végtelenül bájos

arca volt. - Szabad itt egy hely? - kérdezte félszegen.

- Persze - felelte Róbert kedves mosollyal és betessékelte a lányt, aki nem botlott meg a fiú

lábában. Ezt viszont Róbert sajnálta, mert most kivételesen szívesen nyújtott volna elsősegélyt ennek

a lánynak.

Látta, hogy nehezen birkózik meg a bőrönd polcra való helyezésével, ezért azonnal mellette

termett és segítségét felajánlva feltette.

- Köszönöm - hálálkodott tovább a lány, majd helyet foglalt a fiúval szemben, az ablak melletti

ülésen.

Róbert is visszaült a helyére és ismételten a kezébe vette az anatómiakönyvét. Fél szemmel még

a lányra lesett, aki a táskájában kutatott valami után. Rögtön meg is találta azt, amit annyira

keresett, erről pedig mosolya árulkodott. Róbert azonnal lesütötte a szemét, amikor meglátta, hogy a

lány ránéz. Érezte, hogy szégyenében elpirosodik az arca, de akkor sem mert felnézni. A lány el is

mosolyodott a fiú arcrózsái láttán, majd az újságába feledkezett. Néhol kikukkantott belőle, hogy a

fiúra  lessen,  aki  fapofával  olvasta  a  tankönyvét.  Nagyon  jóképűnek  találta  és  szerette  volna

megszólítani, hogy cseveghessen vele, de nem volt mersze hozzá. Pedig nagyon hajtotta a vágy, hogy

hallhassa a hangját és eldönthesse, mennyire illik hozzá. Róbert érezte, hogy szemek vizslatják, és

felnézett, hogy a lány szemeibe nézhessen. Egy pillanatra elmosolyodott és a lány is viszonozta

kedves gesztusát, majd piroslóan kinézett az ablakon. Róbert sejtette, hogy mi játszódik le most

benne, hiszen ő is ugyanebbe a helyzetbe került az imént. Meg akarta szólítani, amikor ismét

benyitottak a fülkébe.

- Menetjegy-ellenőrzés! - szólt be egy komor kalauz és már nyújtotta is a kezét.

- Tessék - adta át Róbert a diákigazolványát a bérletével együtt, majd ezt követően a lány is.

A kalauz furcsállóan tekintett a lányra és megvakarta a bajszát.

- Laura Rodri… Micsoda?

- Laura Rodriguez - felelte a lány magabiztosan.

- Ez nem magyar név.

- Nem vagyok magyar, csak itt tanulok. Budapesten.

- Áh, értem. Parancsoljon - adta vissza Laurának az igazolványt, majd kiment.

Róbert még nagyobb kíváncsisággal nézte a lányt, és kérdések hada fogalmazódott meg benne.

Első látásra is különlegesnek látta Laurát, akinek a kisugárzása is magával ragadó volt. Biztosra

vette, hogy azért, mert nem egy nemzet szülöttei. Nem beszélve a finom akcentusáról, mely még

bájosabbá tette a lányt.

- Spanyol vagy? - kérdezett rá váratlanul a nevére.

- Igen - felelte Laura.

- Mióta élsz Magyarországon? - faggatózott tovább Róbert és izgatottan ficánkolt az ülésén. -

Amióta Laura felszállt a vonatra, várta, hogy valamilyen témával kapcsolatban megszólíthassa, és

beszélgetésbe elegyedhessen vele.

- Négy éve.

- És mit tanulsz?

- Magyar nyelvtanár szeretnék lenni, és ösztöndíjjal sikerült kijutnom ide - Laura boldogan

válaszolgatott a fiú kérdéseire, és örült, hogy hallhatja a hangját. Idegesen megköszörülte a torkát,

és felállt, hogy kinyissa az ablakot. - Ugye nem bánod? - nézett le Róbertre.

- Csak nyugodtan. Segítsek? - állt fel a fiú Laura mellé, mert látta, hogy ugyanúgy, ahogy az

ajtóval, az ablakkal sem fog boldogulni. Főleg ezen a régi vonaton nem, aminek, mint tudjuk,

nehezen nyílik az ablaka. Laura a kapaszkodó egyik oldalát fogta, Róbert pedig a másikat és együttes

erővel próbálták lehúzni. A sikert egy kellemes fuvallat jelezte, amely lágyan suhant át kettejük

között, végigseperve a hajukon. Hálásan néztek egymásra, majd egy nagy fékezés következtében

Laura a fiú karjaiban találta magát elterülve az ülésen. Ugyanis abban a pillanatban, ahogy kinyílt az

ablak, a vonat egy megállt és a lendület egymás karjaiba sodorta őket.

Laura alaposan szemügyre vette Róbert szimpatikus arcának előkelő vonásait, és annak minden

szépségét. Jól érezte magát a fiú karjaiban, és azt kívánta, hogy örökké vele lehessen, élete végig

csak nézhesse. Viszont nem szerette volna, ha ez a rendkívüli érzés marcangoló lelkiismeret-furdalás

formában uralná tovább szívének legmélyebb zugait. Róbert magán érezte a lány tüzes tekintetét és

csodálni  akarta  azokat  a  varázslatos  szemeket,  amelyek  ilyen  hatást  gyakoroltak  rá.  Egy

tizedmásodperc  erejéig  láthatta  csak,  mert  a  lány  azonnal  kiugrott  az  öléből  és  szapora

levegővétellel hátat fordított Róbertnek. A fiú nem is tudott magához térni, csak nézett ki a fejéből,

hiszen még sosem történt vele hasonló eset, ilyen lelkiállapotba nem került eddigi élete során.

- Jól vannak, nem sérültek meg? - jött vissza az előbbi morcos kalauz.

- Igen, jól vagyunk - felelte Róbert, miközben Laurára lesett, aki újra szemben ült vele. A lány

lesütött szemekkel bólintott. Nem mert felnézni az előbbi incidens után. Bárcsak minél hamarabb

megérkeznének a fővárosba, mert már nem akart Róbert társságában utazni.

- Valószínűleg állunk még pár percig, mert egy fa dőlt a sínekre. De ne aggódjanak! - morogta

tovább az ajtóban álldogáló férfi, aki a mondókája után továbbhaladt, hogy a következő fülkében

utazók is megkapják az információt.

Laura szemét forgatva volt kénytelen elfogadni a jelenlegi állapotot. A kezébe vett egy újságot és

őrülten lapozgatni kezdte. Valami érdekesebb cikk után kutatott, hogy elterelje gondolatait az előtte

ülő fiúról. Róbert is igyekezett tudomást se venni Lauráról, de ez nem ment olyan könnyen, mint

ahogy gondolták. A lány tovább leste a fiút az újságja mögül, míg ő a könyvéből nézegetett felfelé.

Olykor elkapták egymás pillantását, és elmosolyodtak. Az idillikus csendet egy telefonhívás törte

meg.

- Igen? - vette fel a mobilját a lány. - Oh, szia!... Egy kicsit később érek be… Aha, baleset… Ne

várjatok rám, majd hívlak, ha már bent leszek… Oké… Szia! - tette le a telefont és elrejtette a

táskájában.

- Várnak rád? - kérdezte kíváncsian a fiú.

- Igen, a barátnőim hívtak, mert együtt szoktunk menni a kollégiumba.

- Merre laksz, mert még sosem láttalak ezen a járaton?

- Gyöngyöstől pár kilométerre. De nem vonattal szoktam jönni, hanem autóval. Az apukám is itt

dolgozik és ő hoz be minden vasárnap, viszont most vissza kellett mennie Spanyolországba, ezért

kénytelen voltam vonattal utazni.

- Az nem is olyan nagy kár - felelte jóízűen Róbert és hátradőlt. - Amúgy én gyöngyösi vagyok,

Róbertnek hívnak. Vida Róbert. - mutatkozott be végre a fiú. A nevet Laura igen megmosolyogta,

amit a srác nem tudott mire vélni. - Mi az? - vigyorgott Róbert is.

- Tudod, a vezetékneved, a Vida. Spanyolul annyit tesz, élet.

- Valóban? Ezt nem is tudtam. - csodálkozott el a fiú. - Akkor már értem, miért kiabálják utánam a

lányok az egyetemen, hogy mi vida - nevetett fel hangosan Róbert, amit Laura kuncogása kísért.

- Igen - Laura a szájához emelte a kezét és úgy nevetett tovább.

- Ne takard el, kérlek! Tetszik, ahogy nevetsz - bókolt a fiú, amitől a lány ismét zavarban érezte

magát.

- Te mit tanulsz? - váltott témát Laura.

- E pillanatban az anatómiát tartogatom a kezeim között - mutatta fel az atlaszát Róbert. -

Genetikus szeretnék lenni. Bár van még hátra pár évem. Holnap viszont az idegrendszerből lesz

vizsgám.

- Ez mind nagyon szép - bólogatott Laura.

- Az, csak fárasztó. De mindenért meg kell küzdeni.

A vonat egy nagyot mozdult és ismételten nekiindult. Az elkövetkezendő két óra nem hozott újabb

kellemetlen fordulatot, ezért mindenféle izgalom nélkül értek a Keleti pályaudvarra. Róbert már

Rákospalota  után  elkezdett  pakolni,  mert  valahogy  vissza  kellett  suvasztania  az  atlaszát  és

vastagságban egy A kőszívű ember fiaihoz hasonló könyvet, ami az anatómiai tanulmányai körülbelül

tíz százalékának felelt meg. Leszedte a bőröndjét a polcról, majd magára vette a fogasra akasztott

farmerdzsekijét.  Kiment  a  fülkéből,  hogy  szétnézzen,  történik-e  mozgolódás  a  folyosón.  Pár

cimborája már kintről integetett be az ablaküvegen keresztül, hogy csatlakozzon hozzájuk. Ő viszont

fejcsóválva nemet mondott, pedig ha tehette volna, már rég velük hülyült volna. Nem akarta egyedül

hagyni  a  kabinban  pakolászó  lányt,  akinek  csak  egy  újságot  kellett  a  helyére  tennie.  Laura

megigazította a haját a fülkében található tükörben, ami az ülés fölé volt fúrva. Utána elővette a

meggyízű szájfényét, és bekente az ajkait. Ez volt a kedvence. Az öltözetét kezdte rendezgetni,

amikor észrevette, hogy a blúzának egy része kibuggyant a szoknyája alól. Gyorsan szétnézett, hogy

Róbert látja-e, de megkönnyebbüléssel fogadta, hogy a fiút lefoglalta az ablakban való ácsorgás.

Észrevétlenül helyére tudta tenni a ruhadarab kificcenő részét.

Róbert visszajött a fülkébe, amikor a vonat elérte a pályaudvar határát és levette Laura bőröndjét

is.

- Segítek levinni - ajánlkozott ismét.

- Az már menni fog, köszönöm.

A fiú úgy tett, mintha meg sem hallotta volna Laura elutasító köszönetét, és elkezdte kicipelni a

lány  bőröndjét.  A  vonat  érkezését  a  lassabbra  váltó  iram,  a  hangosbemondó  és  a  pályaudvar

különleges csengése jelezte. Percek múlva meg is pihent a hatodik vágányon. Az addig néptelen

peront emberek hada lepte el. Mindenki a kijárat felé igyekezett, hogy minél hamarabb találkozzon a

szeretteivel, vagy hogy elérhesse a következő csatlakozást. Előbb Róbert szállt le a vonatról, hogy

könnyebben levehesse a poggyászokat. Az adogatásban Laura is segédkezett, hogy ne csak a fiú

szenvedjen meg a csomagokkal. Főleg úgy, hogy az ő kilós batyuját is ő emelgeti. Kellemes érzéssel

töltötte el, amikor Róbert felé nyújtotta a kezét, hogy lesegítse a lépcsőn. Az egyik kezét a fiúéba

helyezte, a másikkal pedig a kapaszkodót szorította. Nagyon kellett figyelnie, nehogy leessen a

furfangos lépcsőről.

Egy darabig együtt mentek, de a kijáratnál el kellett búcsúzniuk egymástól.

- Örültem a találkozásnak - nyújtotta a kezét Róbert Laurának.

- Én is - felelte ugyanezzel a gesztussal a lány. - Sok sikert a vizsgáidhoz!

- Köszönöm. Neked is a legjobbakat kívánom, Laura. - A fiú erősen megnyomta a lány nevét és a

szemeiben felbukkanó mosolyt fürkészte. – Lenne kedved valamikor ütközni?

- Ütközni? –nézett furán a lány. Nem értette a szó jelentését.

- Mármint találkozni. –reagált Róbert.

- Ah, vágom. –tűnődött el a lány és egy pár másodperc után megszólalt. – Van barátom.

- Én csak meg akartam inni veled egy valamit. –jött zavarba a srác. –De ha nem, hát nem!

- Mennem kell. –vörösödött el a lány is. –Szia!

- Szia - köszönt el végül Róbert, és az ellenkező irányba haladt, mint Laura.

Mindketten piros lámpát kaptak a gyalogosátkelőnél, ezért egy percre megpihenhettek. Laura

Róbert után nézett, de már sehol sem látta a fiút. Egy végtelenségnek tűnt az út a társaságában,

most pedig minden olyan gyorsnak, elillanó pillanatnak. Mély hatással volt rá ez a találkozás. Jó

hangulatban ment le a metróba, ami a szállása felé vitte. Hosszas mélázás után jutott csak az eszébe,

hogy elfelejtette felhívni a barátnőit. Ezért majd nagyot kap a fejére. Nem szerettek nem tudni

egymásról. Szinte várta, hogy mikor csörren meg a telefonja. De nem csörgött. Azt gondolta, már

biztosan az ebédlőben vannak és vacsoráznak.

Amint megérkezett a kollégiumba, lepakolta a cuccait a szobájában és sietett az étkezőbe. A

barátai  a  szokásos  asztalnál  viháncoltak,  és  amint  észrevették  kedves  barátnőjüket,  azonnal

integetni kezdtek neki. Laura felpakolta a tálcáját az aznapi vacsorával és csatlakozott a lányokhoz.

- Ne haragudjatok, de kiment a fejemből a hívás - kért azonnal bocsánatot.

-  Semmi  gond,  már  megszoktuk  -  csipkelődött  az  egyik,  és  leemelte  Laura  tálcájáról  a

gombapörköltet. - Ezt úgysem szereted.

- Na és milyen volt az út? Milyen baleset volt? - kérdezte a másik, aki csak egy diétás kólát

szürcsölgetett.

- Egy fa dőlt a sínekre, de alig álltunk húsz percet, azt hiszem - felelte Laura és a levest kihagyva

azonnal a desszerthez látott.

- Ugye, mondtam én? - rikkantott fel az egyik lány.

- Mit, Alexa? - kérdezett rá Laura.

- Azt, hogy fa volt az akadályozó tényező.

- Nem, te azt mondtad, hogy biztos lopják a kábeleket - feleselt Ila.

- Dehogyis, az te voltál. - Alexa kitartóan védte a maga igazát, egészen addig, míg egy negyedik

társuk közéjük nem tolakodott.

-  Azt  én  mondtam,  már  ne  is  haragudjatok.  Te  pedig,  Alexa,  rosszul  leszel  ettől  a  sok

gombapörkölttől. Már a harmadik tányérral eszed - nézett felfuvalkodottan az éhségét csillapító

lányra, aki a legszívesebben a barátnője kezébe szúrta volna a villát, de jelen pillanatban nagy

szüksége volt hozzá az étkezéshez.

- Örülök, hogy itt vagy, Laura - puszilta meg barátnőjét a lány. - Nélküled kibírhatatlan ez a két

nagyszájú.

-  Mintha  nem  ismernéd  őket,  Emma  -  nevetett  Laura,  majd  intett  a  barátnőjének,  hogy

beszélnivalója akad vele.

Üdítőért menés ürüggyel indultak a teásasztalhoz, magukra hagyva a másik két lányt.

- Megszerezted a jegyeket? - kíváncsiskodott izgatottan Laura és belekortyolt a teájába, amihez

tulajdonképpen semmi gusztusa nem volt.

- Igen, jól elrejtettem a szekrényemben. Nem fogja megtalálni, ne aggódj! - kacsintott Emma. - Ila

is megnézte, és mondta, hogy az biztos hely.

- Rendben - örvendezett Laura. - Már alig várom, hogy ott legyünk. Holnap bemegyek a…a

pékségbe, vagyis a cukrászdába, és elintézem a rendelést, hogy szombatra minden meglegyen.

- Oké. Milyen tortát veszünk?

- Oroszkrémre gondoltam, mert azt nagyon szereti. Bár - nézett a habzsoló Alexára - ő mindent

megeszik.

A két lány kuncogva felnevetett és visszasétált az asztalukhoz.

Róbert alig várta, hogy hazaérjen a belvárosi lakásába. Pár évnyi kollégiumozás után úgy döntött,

hogy inkább albérletbe költözik, és így olykor még házibulikat is rendezhet. A negyedik emeleten

lakott, ami neki épp megfelelt, mert nem volt magasan, de alacsonyan sem, olyan középtájt. Lefele

mindig  a  lépcsőt  használta  edzésképpen,  viszont  felfelé  inkább  lifttel  ment,  főleg  mikor  nagy

pakkokkal  kellett  közlekednie.  Már  útközben  elővette  a  lakáskulcsokat,  hogy  ne  akkor  kelljen

keresnie, amikor már az ajtó előtt áll. Amikor belépett a lakásba, fülledt levegő csapta meg. A

hétvégére,  amíg  szüleinél  tartózkodott,  bezárta  az  ablakot,  mert  a  kiszámíthatatlan  időjárás

kellemetlen meglepetéseket hozhat. Megesett már egyszer, hogy úgy ment el itthonról Gyöngyösre,

hogy nem zárta be az ablakokat - szellőzőn hagyta -, és azon a hétvégén nagy vihar tombolt

Budapesten.  Reszketve  indult  haza  és  eljátszott  a  gondolattal,  hogy  minden  ripityára  tört  a

lakásában. A falon lévő képek a földön, a dísztárgyak összetörve. Arra az eshetőségre nem gondolt,

hogy a műszaki cikkek is odalettek volna, mert akkor biztosan hívta volt a tűzoltóság vagy valamelyik

szomszédja. Nagy kő esett le a szívéről, amikor a házba betoppanva rendezetten talált mindent.

Szerencséjére a vihar szele az ellenkező irányból sújtott le a fővárosra. Az otthona megmenekült.

A lakás, amiben lakott, kicsi volt. Egy szobája, egy konyhája, egy fürdője, és egy mellékhelyisége

volt. Olyan legénylakásnak tudható be. Amint belépett az ember, egy kisebb előtér fogadta, ahol

lehúzhatta a cipőjét és a fogasra akaszthatta a kabátját. Jobbra a konyha, mellette a mosdó volt

található. Beljebb lépve viszont máris az egyetlen szobába érkezett az ember, ahol jobbra egy

íróasztal volt, rajta számítógéppel, mögötte pedig egy könyvespolc állt. Szemben egy kihúzható bőr

ülőgarnitúra helyezkedett el. Azzal szemben a beépített szekrény, amellett pedig egy felszerelt polc,

amelyen a televízió és egyéb szórakoztató berendezés – DVD-lejátszó, videó, hifi - állt. Az erkély a

bejárati ajtóval szemben volt, ami előtt szobanövények pompáztak. Róbert szerette a virágokat, és

szinte az egész lakást belepte velük.

A bőröndjét letette a folyosóra és kipakolta a konyhába azokat az ételeket, amiket az anyja

csomagolt  be.  Egy  egész  hónapra  való  savanyúságot  és  meggybefőttet  hozott  magával.  A

tyúkhúslevest a hűtőbe tette, a pörköltet viszont lefagyasztotta a lecsóval együtt. Azután bepakolta a

ruháit  a  szekrényébe  és  lezuhanyzott.  Előtte  még  utoljára  át  akarta  olvasni  a  másnapi  vizsga

anyagát. Viszont a gondolatai teljesen másfelé jártak, mint amerre kellett volna. Önkéntelenül is a

mai utazása alatt megismert lányra tudott csak gondolni. Az arca élénken élt az emlékezetében: a

zöldesbarna szemek, a gyönyörű sötétbarna haja és törékeny alkata. Bárcsak tovább álltak volna a

vonattal, mert akkor több időt tölthetett volna a társaságában. De mindegy is, hiszen többé nem

látja, legalábbis kicsi a valószínűsége, hogy összefutnak ebben a nagyvárosban. Inkább azt tudakolta

volna meg, hogy melyik egyetemre jár, hogy láthassa néhanapján. De ez valahogy meg sem fordult a

fejében abban a percben, amikor épp szóváltásba kerültek. Az egyetlen lány volt, aki felkeltette az

érdeklődését, és ezt a lehetőséget hagyta elillanni.

Már hajnali háromra járt, mire végre sikerült elaludnia. Viszont reggel hatkor már kipattant a

szeme és a legkisebb fáradtság jelét sem mutatva a fürdőszobába ment, és egy kellemes zuhanyt

vett. Szeretett keveset aludni, mert így fittebben ébredt reggel, ráadásul azt az elvet vallotta, hogy

aki sokat alszik, az keveset él. Tehát így könnyebben vette a mindennapokat is. A mai viszont

nehézkes lesz a zárthelyi miatt, de egyáltalán nem volt benne izgalom. Vagy még nem jött elő és erre

alapozva bekapott két szendvicset reggelire. Mellé megivott egy pohár kakaót, és egy győri édes

kekszet tett a táskájába, hogy jól induljon a reggele. A reklámban is folyton ezt hangoztatják. Így

kipróbálja, ha már itt tart. A szekrénye előtt sem bíbelődött sokáig, mert tudta, mit akar aznap

viselni: a szerencsehozó ingét, mert neki olyan is van. Egy kék kockás ing az, amit először a legelső

vizsganapján  viselt  még  a  kezdetekkor.  Azóta  minden  szemesztere  sikeresen  zárult,  és  ezt  a

kabalájának tudta be.

A várost a leghatékonyabb közlekedési eszközzel szelte át, metróval. Pár méterre teszi le az

egyetemtől, ahol tanul, szóval egyszerűen beér. Utazás közben a kedvenc dalát hallgatta és amikor

úgy vélte, hogy nem hallja, látja senki sem, rákezdett a dalolászásra: I wanna fly, fly high with you

baby… A megállóban ritmusra rázta a lábait és a napszemüvegével próbálta takarni az arcát. Úgy

érezte magát, hogy az a pillanat, amiben most él, csak az övé és nem izgatja a vizsgát érintő egyre

nagyobb stressz sem.

Belépve az iskolaépületbe megcsapta az a tipikus illat, de van, aki szagként jellemezné, ami

belepi az iskolák épületeit. Róbert viszont igen szerette, amikor végigsétálva a folyosókon magába

szippanthatta a frissen felmosott padlók felszálló aromáját, a nyitott ablakokon belibbenő levegő

kevertségét, a tantermek parkettáiból és padjaiból áradó tanulásra invitáló természetfeletti erőket.

Az egyik kezében egy kólásflakont fogott, ami elegendő energiát biztosít neki a délelőtt azon részére,

ami a sikeres vizsgához szükségeltetik. A másik kezében csak egy kisebb mappát tartott, amely a

jegyzetei tárolóhelye volt. Nem hozta magával a nehéz tankönyveket, mert felesleges lett volna. Már

mindent  átnézett  otthon.  A  teremben  ott  várakoztak  a  társai  is,  akiknél  megfordult  az

anatómiakönyv, de inkább kézről kézre járt a tanulást imitálva. Ők ugyanis a puskázás minden

eshetőségét  fel  akarták  használni  a  mai  zárthelyi  alatt.  Mindenhol  voltak  titkos  cetlik,  a

legkülönbözőbb helyeken: nadrágszárban, szoknya alá rejtve, ami lehetett sima vagy rakott - ez

célszerűbb volt, mert több rétegbe több puskát lehetett elrejteni -, pulóverek kézujjában, mások

kapucnija alatt, a merészebbek headset segítségét is felhasználták. Róbert sosem szerette a csalást,

még akkor sem, ha csak egy kisebb segítségként szolgál, mert úgy vélte, hogy arra, amit most

kérdeznek, a későbbiekben is kell majd felelni. Erre mindenki csak legyintett, és annyit mondtak:

„Majd akkorra megtanuljuk.” Neki meg teljesen mindegy volt, mert a céljai eléréséhez sokat kell

még tanulnia.

Az egyik padsorban a barátai lelkesen készülődtek, amikor egy kurjantással meglepte őket.

- Robi! Hülye vagy? - kapta a szívéhez a kezét Tamás. - Majdnem elpatkoltam.

- Akkor legalább megúsznád a dogát - csapta le a mappáját barátja puskájára.

-  Nem  is  bánnám.  -  Tamás  arrébb  lökte  Róbert  jegyzeteit,  hogy  kiszabadítsa  az  egyetlen

reménységét. - Itt sokkal jobb helye van - vigyorgott elégedetten, miután biztonságosan elhelyezte a

zsebében úgy, hogy csak ő láthassa.

- Sok sikert, különben jöhetsz még egyszer - állt fel a helyéről Zoltán is és megpaskolta a haverja

vállát.

-  Nem  kell  őt  félteni  -  pimaszkodott  Róbert,  és  a  helyére  indult,  mert  a  tanár  belépett  a

helyiségbe.

Mindenki izgatottan és meredt szemekkel fürkészte a feladatlapot, de addig nem láttak semmit

sem, míg kézhez nem kapták. Róbert a hüvelykujját felmutatva kívánt sok szerencsét társainak, és

belelapozott  a  nemrég  kinyomtatott  lapokba.  A  legelső  kérdést  roppant  egyszerűnek  találta  és

azonnal írni kezdett. Amit tud, azt gyorsan leírja. Így a nehezebb feladatokra több ideje lesz. Míg

másoknak a neurológiai tünetek kialakulása nehéz akadálynak tűnt, addig Róbert percek alatt a

feladatlapra  véste.  Nekiesett  a  második  feladatnak,  amit  már  nem  fogadott  ugyanakkora

lelkesedéssel, mint az előzőt. Le kellett írnia, milyen idegek találhatók a testben, hány van belőlük és

melyiknek mi a funkciója. Érzékelte, hogy ez a pont mindenkit megfogott, mert sugdolózások és

szólítgatások hada követte egymást.

Laura a pláza közepén ácsorgott a barátnőire várva, akik az egyik kisállat-kereskedés közelében

kóvályogtak. Ő nem volt oda annyira az állatokért, egyébként is ruhát jött magának vásárolni a

szombati bulira. Az egyik üzletben kiszemelt magának egy ujjatlan türkizkék színű felsőt, amelynek a

dekoltázsát pont megfelelő mélységűnek találta. Ahhoz képest, hogy nem volt egy divatos felső,

mégis magában rejtett valami csodát, ami megihlette Laura lelkét. Alig várta, hogy magán tudhassa

végre. Egy western kalapra volt még szüksége és kész is volt a kollekció. Már csak azt kellett

kiderítenie, hogy hol kapható olyan, amilyen neki kell. Az órájára lesett, ami már lassan delet

mutatott. Idegesen nézett szét a barátnőit keresve, de még mindig nem voltak mellette. Úgy döntött,

hogy akkor egyedül megy megvenni a ruhadarabot, pedig számított volna a három cserfes lány

véleménye is, de már nincs több ideje. Délután még órái vannak, és előtte mindent el szeretett volna

intézni. Csalódottan sétált be az üzlet ajtaján, ahol egy eladó volt csak, az is pénztárban. Még rá sem

hagyakozhatott  volna  a  választását  illetően.  Előkerítette  a  kinézett  felsőt  és  a  próbafülkék

környékére igyekezett, de egy nagy robaj megállította. Hátrafordult és látta, hogy a barátnői szinte

beesnek a bejáraton.

- Bocsi, de olyan aranyosak voltak - lelkendezett Ila. A mosolya azonnal lefagyott Laura nem túl

hálás pillantásának köszönhetően. - Kíváncsian várjuk, próbáld csak fel. - Szinte lökdöste a fülkébe a

lányt. A másik kettő kuncogva nézte végig a komédiát, mialatt egy nekik tetsző ruhát fogdostak a

kezükben.

Laura lekapta magáról a felsőt és belebújt a másikba. Jobban mondva próbált belebújni, mert a

ruha egy számmal kisebb volt, mint ő maga. Kétségbeesetten nézett a tükörbe és kereste testének

azon részét, ahol felszedhetett pár kilót. Minden tökéletesnek tűnt rajta, és nem értette a problémát.

Idegesen kinyújtotta a függöny mögül a szűk ruhadarabot és egy számmal nagyobbat követelt

magának. Alexa azonnal a kedvére tett és ugyanabból hozott egy nagyobb méretet, ami tökéletesen

illeszkedett Laura így is karcsú alakjára.

- Na, hogy áll? - lépett ki a fülkéből és megpördült.

- Nagyon csinos vagy benne - dicsérte Alexa. - És kinek akarod felvenni? - kacsingatott a lány.

Laura viszont nem árulta el, hogy az ő születésnapi buliján akarja majd viselni.

- Csak úgy - vonta meg a vállát és visszafordult a fülke tükréhez. - Nem vagyok túl kövér?

- A te 52 kilóddal? - nevetett fel Emma. - Én vagyok 160 centi és 65 kiló, te meg magasabb is vagy

egy ötössel.

-  Ne  a  méreteket  nézd,  szívem  -  szólt  közbe  Ila  és  beugrott  Laura  mellé  a  fülkébe,  hogy

felpróbálja a magának szánt ruhákat.

- Gábornak biztosan tetszik majd.

- Jaj, Emma - kapta fel a vizet Laura a fiú nevének hallatára. - Tudod, hogy nem tetszik és sosem

fogok behódolni neki - magyarázta idegesen.

- Pedig ő teljesen odáig van érted - folytatta Emma annak ellenére, hogy látta, a barátnőjét

bosszantja a téma. - Ráadásul nagyon jóképű - érvelt tovább.

- Ha annyira tetszik neked, akkor odaadom, engem nem érdekel. - Laura a kosarába hajította a

felsőt, amit meg akart venni és a pénztárhoz ment.

A lányok követték őt, és az üzletből egy másikba siettek át, hogy beszerezzék az óhajtott kalapot

is. Semmi kedvük nem volt bemenni a délutáni órákra, helyette inkább egy bárban mulatták volna át

a nap további részét. Bennünk volt a bugi, hogy szórakozzanak egy kicsikét, mert már hiányzott egy

kis kikapcsolódás mind a négyüknek. Visszamentek a szállásukra, pár órát tanultak, aztán elmentek

a város legjobb pubjába.

- Négy tequila és gin-tonic - állított a pincér a lányok asztalához a kikért italokkal.

- Köszike - köszönte meg az italokat Laura. - A sikeres vizsgákra! - emelte a tequiláspoharát a

lány, amit a másik három is utánzott, és koccintottak.

- Hallod, Laura, a számod megy a rádióban! I wanna fly, fly high with you baby… - énekelte

Emma.

- Szuper! - A lány finoman rázni kezdte a vállait és ültő helyében táncolni kezdett. - Cseppet sem

bánom, hogy ma lógtunk.

- Szerinted mi? - nevettek a többiek és belekortyoltak a tonicba.

Róbert a kimerítő vizsga után ledőlt egy kicsit pihenés címszó alatt, amiből persze alvás lett.

Fülsértő zaj ébresztette, amit kopogás kísért a bejárati ajtón. Nagy nehezen kitápászkodott az

ágyából és kinézett a kukucskálón. A barátai széles vigyortól telt arcát látta meg és vidáman ajtót

nyitott nekik.

- Szia, te lókötő! - startolt be Zoltán, és a konyha felé vette az irányt. - Hoztunk pár üveg sört

bemelegítésként, és mehet a menet.

- Hova? - fordult a kaja után turkáló fiúhoz, míg a másik a szobába rohant és a sörbontó után

kezdett kutatni, amit siker övezett.

- Ne mondd, hogy elfelejtetted, hogy ma meccset nézünk? - nézett fel Zoltán és egy zsemlével

meg paradicsommal megrakott tálcával suhant be a nappaliba.

- Oh, teljesen kiment a fejemből - csapta homlokon magát Róbert és követte a barátait. -Azonnal

be is kapcsolom a tévét.

- Hoztam kukoricát is - szólt közbe Zoltán.

A fiúk egy levágódtak a barna bőrkanapéra és izgatottan várták, hogy alakul a mai meccs. A nap

nehéz részén már úgy is túl vannak, és ez számít csak igazán.

A hetet a vizsgák miatt alig lehetett egészségesen kiélvezni, hamarjában illantak el a percek.

Lauráék direkt nem említették Alexa közelgő születésnapját, ami miatt a lány nem volt túl buzgó és

gyakorta kapták mélabús hangulatban. Szombat reggel Emma kicsalta a piacra, hogy a vásárlási

indokkal távol legyenek a szobájuktól, míg a másik két lány feldíszíti azt. Ila elsietett a szomszédos

cukrászdába az oroszkrém-tortáért, amit rendeltek. Laura addig otthon maradt és egyedül dekorálta

az eddig fehér falat. Itt-ott megtalálható volt egy-két fotó a barátságuk megörökítéseként, néhol

viszont a nagy kedvencek képei voltak láthatók. Nem volt nagy szoba, de kényelmesen elfértek mind

a négyen. A lány betette az egyik kedvenc lemezét, hogy amíg felöltözteti a szobát csillogó boákkal

és egyéb dísszel, addig se unatkozzon. Vidáman dolgozgatott egészen addig, míg az egyik poszter

felé nem ért, ami Ila kedvenc focistáját, Roberto Carlost ábrázolta. Laura előtt viszont teljesen más

személy jelent meg e nevet olvasva. Már egy hét telt el azóta, hogy a vonaton megismerkedett

Róberttel. Még mindig tisztán élt benne a fiú minden arcvonása, a hangja, pillantása. Tudta, hogy

ezeket amíg él, nem fogja elfeledni, mert olyan hatással volt rá, ami megmagyarázhatatlan egy olyan

ártatlan szívnek, mint amilyen az övé.

- Itt vagyok, Lau - jött vissza Ila kezében a tortával. - Hoztam gyertyákat is. - A lány mindent

lepakolt  a  megterített  asztalra,  majd  beállt  segíteni  a  barátnőjének,  hogy  minél  hamarabb

végezzenek.

- Gyufa van fent? - nézett körül Laura.

- Igen, van - nyúlt a táskájába a másik lány és előhúzott egy öngyújtót. - Mindig tartok magamnál,

mert az utcán folyton tüzet kérnek. De miért pont tőlem, azt nem értem? Nem is dohányzom, vagy

talán olyan cigis fejem van?

- Dehogy van - kacagott fel Laura. - De pszt, hallgasd csak! - intette le Ilát. - Úgy veszem észre,

hogy  ők  azok.  Azonnal  gyújtsuk  meg  a  gyertyákat  -  kapta  ki  barátnője  kezéből  a  tüzet  és

meggyújtotta a gyertyákat.

Alexa mit sem sejtve lépett be a szoba ajtaján, ami mögött nagy sötétség volt, csak két kisebb

fény adott világot.

- Boldog, boldog, boldog születésnapot, kívánjuk, hogy legyen még sok ilyen szép napod! -

kántálták közösen a lányok, miután Emma feloltotta a villanyt. Alexa szemei örömkönnyekkel teltek

meg  a  nem  várt  meglepetés  láttán,  és  sírva  ölelte  át  kedves  barátait.  Mindannyian  hihetetlen

boldogságot éreztek és az őszinte szeretet átjárta az egész helyiséget.

- Sok boldogságot, szívem - ölelte át Laura még egyszer a lányt és intett Emmának és Ilának,

hogy vegyék elő a jegyeket.

- Hát ez micsoda? - döbbent meg a lány a boríték láttán.

- Egy kis szülinapi ajándék neked tőlünk - kedveskedett Emma és izgatottan figyelte, hogy Alexa

mit szól majd az esti koncertjegyekhez.

- Oh, Istenem! - ugrott fel örömében. - Ezt nem tehetitek velem, jaj, olyanok vagytok! - Alexa alig

tudott megszólalni a boldogságtól. - Annyira köszönöm nektek!

- Mi köszönjük, hogy vagy nekünk - mosolygott Ila és a tányérokért nyúlt. - Na megkóstoljuk még

ma?

- Azt hittem, Alexa a gyomorpoklos (bélpoklos) - nyújtotta ki a nyelvét Laura, majd egy nagy

puszit nyomott az ünnepelt arcára. - Itt vannak a villák.

Miután megettek egy-egy szelet tortát, mert több már nem fért beléjük, és azonnal elkezdtek

készülődni az esti bulira. Alexa hirtelen nem is tudta, mit vegyen fel, mert nem erre számított. Laura

gyorsan magára kapta a héten vásárolt felsőt és a western kalapját, azután egy kis sminket tett fel a

szemhéjára és az ajkaira, végül segített a barátnőjének az előkészületekben.

Esténként általában csendesül a főváros autóforgalma, főleg hétvégenként, de ez a nap kivétel

volt, hiszen mindenki a várva várt koncertre sietett. Több egyetem és főiskola hallgatósága - mert

többségében a fiatalok voltak kíváncsiak a fellépő együttesre - is úgy döntött, hogy a hétvégét

Budapesten  tölti,  hogy  elmehessenek  a  partira.  Az  utcák  tele  voltak  vigadozó  ifjúsággal,  akik

átmulatták  a  helyszínre  vezető  utat.  A  többségük  metróval  igyekezett  odaérni,  mert  az  volt  a

leggyorsabb, ezért Lauráék is azzal utaztak. A földalattik teljesen el voltak lepve, és csak a második

szerelvényre  tudtak  felszállni.  De  nem  bánták,  mert  jól  érezték  magukat,  ráadásul  a  koncert

kezdetéig még volt hátra majdnem egy óra. Lassan, de biztosan megérkeztek a stadionhoz, ahol a

bejáratnál tolongó tömeg várta őket. A sor gyorsan haladt, mert aki tehette, hetekkel előtte megvette

a belépőket, hogy ne okozzon magának és másoknak sem problémát. Lauráék mintegy tizenöt perc

alatt bent voltak, és egy olyan helyet kerestek, ami nem volt messze a színpadtól, de a kijárathoz is

közel volt. Amíg Ila és Alexa elmentek italokért, addig Laura és Emma élvezték az előzenekar

zenéjét.