Gárdonyi Géza

Átkozott józanság

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-326-9

MOBI ISBN 978-963-453-327-6

TARTALOM

ÁTKOZOTT JÓZANSÁG
A ZÖLD SZFINKSZ
A MUTTER
MELYIK A KETTŐ KÖZÜL?
ERDEI TÖRTÉNET
DUGÓHÚZÓ

ÁTKOZOTT JÓZANSÁG

Egy öregúr, egy székely, meg egy csónak. Ezzel kezdődött a Vaskapu szabályozása.

Az öregúr egy nyári napon jelent meg ott a sziklás vidéken. Mért vizet és követ. Rajzolt és számokat irt apró zsebkönyvekbe.

A székely evezett, mérőszalagot vont; ónt eregetett a mélybe; délben főzött, este sátort csinált.

Igy tartott ez augusztus végéig.

Egy este fel se állították a sátort. Az égen nem volt felhő. A székely csupán a tábori ágyat bontotta ki. Magának fenyőgalyakból tördelt egy nyalábra valót. Aztán tüzecskét rakott, hogy a szunyogok ne alkalmatlankodjanak.

Az öregúr elvégezte a vacsoráját és csibukra gyujtott. A tábori ágyra heveredve szivta.

A hold akkor sétált fel az égre. Teljes hold volt. Megvilágította a csendes sziklás tájat.

A Duna fénylett, mint a kardlap. A sziklák bálványalakokká váltak. Egy szemben levő szikla kővévált sárkánynak látszott. Mintha valamikor inni akart volna a Dunából, s gyikszabású óriás fejét éppen nyelésre emelte, mikor kővé meredt.

Ahogy az öregúr csibukozva bámulja azt a kővé vált csodát, egyszerre emberi árnyék jelenik meg a sárkány hátán. Feljebb és feljebb hág. Lépeget a feje felé. A taraján felkapaszkodik. Végigsétál a lapos homlokon. És a sárkány orrán megáll.

Csak nézték, hogy mi az? mit akar ottan? Jól lehetett látni minden mozdulatát, mert a hold olyannyira világított, hogy akár olvasni lehetett volna a világosságánál.

Az árnyékember egy percig ott állt mozdulatlanul, s nézett le a mélybe. Aztán a levegőbe dőlt, és fejjel lefelé be a Dunába...

A víz nagyot loccsant.

Az öregúr felugrott:

- Hamar a csónakot Istók!

Istók is felpattant a helyéről. Egy perc mulva mind a ketten a csónakban voltak és minden erejökkel sietést eveztek a sárkányfő alá.

Az öngyilkos ott kepickélt még a vízben. De már merüldözött. Mikorra megkaphatták volna, el is merült. A helyén bugyborékolt a víz.

- Nézz jobbra! - szólt az öregúr, - én majd balra nézek: talán mégegyszer fölvetődik?

Csakugyan felvetődött. De már akkor alig tikácsolt.

A székely elkapta a karját. Belevonszolták a csónakba.

Úri ruházatu ember volt. Fiatal arcát fekete körszakál kerítette. A ruhája fekete szalonruha.

A parton ipszilont csináltak belőle: megfordították fejjel lefelé, és rázták ki belőle a vizet. Néhány perc mulva köhögött.

- Rakj a tüzre, - mondotta a mérnök a homlokát törölgetve, - és tégy fel egy bögre vizet teának.

Aztán odavitték a vizes embert a tüz mellé. Bizony emelniök kellett, mert a lába csukladozott alatta. S lefektették a fűre. Betakarták Istóknak a szürével. Istók úgyis csak esernyő helyett hordozta nyáron a szűrét.

A mérnök teát főzött. Rumot is, cukrot is tett belé bőven. S megkínálta vele a beteget.

Hát a beteg ivott is belőle. De bágyadt volt. A szemehéját is alig bírta fölnyitni.

A mérnök nem kérdezett tőle semmit, csak ahogy ott feküdt a beteg, s a tüz fénye rávilágított az arcára, magában tünődött:

Magyar-e vagy oláh?

Micsoda szerencsétlenség üzte a Dunába?

Azonban az idegen meghörgült:

- Üsse meg magukat a mennydörgős ménkü!

Magyar! - gondolta örömmel az öregúr.

A beteg pihegő mellel feküdt, s néhány perc mulva ujra megszólalt:

- Kérek még teát!

A mérnök intett Istóknak, hogy tegye fel újra az edényt.

S hallgattak.

Az idegen szótlanul itta meg a második csészével is, aztán beburkolózott az Istók szürébe.

Elaludt.

- Ösmered? - kérdezte halkan a mérnök.

Istók a fejét rázta. Különben is úgy felelt volna. Csak akkor szokott szólni, ha a feje meg a keze nem adta ki a szót.

Reggel a mérnök ébredt fel elsőnek. Tekintete a betegre fordult. A kelő napfénynél látta, hogy divatos gallér van a nyakán, s a nyakkendője fehér selyemből való. Fehérkezü sovány ember. Szobai sápadt arc. Az orra dagadt és véres.

De fiatal ember volt, nem lehetett több huszonnyolc évesnél. Hosszú fekete hajára és halántékára rászáradt a sár. Bizonyára akkor sározódott be, mikor a parton felfordították.

Valami elkeseredett földbirtokos, - gondolta a mérnök. Szerencsétlen házas, vagy szerencsétlen kártyás. Össze fog szidni, hogy minek avatkoztam a dolgába?

Ekközben Istók is fölébredt.

A mérnök intett neki, hogy ne károgja el a reggeli köszöntést.

A székely tüzet rakott, és ismét föltette a teának való vizet.

A mérnök megteázott, és szivarra gyujtott.

Derült arczu ősz ember volt, jól túl az ötvenen. Vitorlavászon ruhát viselt és fehér vászon-sisakot. A mozgásán látszott, hogy katona volt valamikor.

Az idegen is fölnyitotta a szemét, és mélyen sóhajtott.

- Jó reggelt! - kiáltott rá vigan az öregúr. Főzhetek önnek egy csésze teát?

- Köszönöm, - felelte fásultan az idegen, - elfogadom.

Fázósan rándult meg a válla. Istókra pillantott:

- Engedd, hogy a szűröd még rajtam maradjon.

Az öregúr szótlanul főzte meg a teát, s átnyujtotta. Eléje tette a rumos üveget és a kék papirosba burkolt cukrot is.

- Cukrozza, rumozza izlése szerint.

Az idegen megitta a teát, és visszafeküdt a fűre. Tovább aludt.

A mérnök intett a székelynek. A székely fogta a mérőpóznát, dolgukra mentek.

Gondolta a mérnök: az idegen beteg ha felébred, majd elmegy szintén a dolgára. Éppenséggel nem látszott olyan embernek, akivel másodszor is öröm találkozni.

Azonban délfelé mikor visszatértek a tanyára, az idegent még alva találták.

A székely csendesen tüzet rakott. Vizet tett fel s tojást szedett ki a ládából, meg szalonnát, szalámit, sajtot, kétszersültet. A levest bádogba zárt sürülékből főzték, de vöröshagymát is aprítottak belé, s jól megpaprikázták.

Az idegen fölnyitotta a szemét.

- Jóreggelt másodszor is! - kiáltott fel az öregúr. Szolgálhatok-e jó paprikás mérnöki levessel?

- Köszönöm, elfogadom, - felelte bágyadtan az idegen.

Szótlanul evett velök. Ebéd végén a zsebébe nyult. Szivartárcát vont elő. Valami három szivar volt is abban, de csurgott belőlök a víz.

- Tessék, - szólt az öregúr a maga tárcáját átnyujtva.

Az idegen kivont abból egy szivart és megszólalt:

- Illenék megmondanom, hogy ki vagyok. De én nem mondom meg. Viszont én sem kérdezem, hogy ön kicsoda?

Az öregúr vállat vont:

- Nem vagyok kiváncsi természetü.

Az idegen folytatta:

- Ön azt véli, hogy megmentett. És hogy én azért hálás vagyok. Én nem vagyok azért hálás.

- Bocsánat, ha rosszat cselekedtem, - felelte mosolyogva az öregúr, - de arra gondoltam, hogy ön talán sietett. Alkalmat óhajtottam önnek szerezni, hogy az ügyet mégegyszer megfontolja.

- Köszönöm. Megfontoltam én azt kellőképpen.

Kedvetlenül nézett a cipőjére. Az arca sápadt volt, de nem beteges sárga, hanem inkább fázós. Aztán rátapogatott az orrára, amelyre néhány csepp vér cserepesedett és a halántékára, ahova az iszap ráragasztotta a haját.

A mérnök vizet öntetett a mosdótálba. A székely odatartotta az idegennek egy jókora spongyával együtt.

- Ön bizonyára kártyázott és vesztett? - szólalt meg aztán az öregúr mintha a szivarja füstjének beszélne.

- Én nem kártyázom soha, - felelte az idegen félvállról.

- Hát talán más csapás érte? talán pénzbeli zavarokkal küzd? - folytatta az öregúr jóságos hangon. Nincs olyan csapás, amit ki ne lehetne heverni.

- Gazdag vagyok, - felelte az idegen.

- Vagy valami betegség? Nincs olyan betegség, amelynek váratlan gyógyulása ne lehetne. Lássa kérem az öreg Kneip páterhoz csupa olyan ember jár, akire már ráadták az utolsó kenetet.

- Sohse voltam beteg.

- Akkor azt kell gondolnom, hogy szerelmi csalódás zavarta meg önt. Hiába, mig az ember fiatal... De hát azt is meggyógyítja az idő.

- Engem nem zavart meg soha semmi. Szerelmes én nem voltam soha.

- Bocsánatot kérek a kérdéseimért, - szólt az öregúr fölkelve, - nem kiváncsiságból kérdeztem önt, hanem, hogy segitsek, ha tudok. Elvégre emberek vagyunk, és kötelességünk egymáson segíteni, kivált ha valamelyikünk leroskad az élet terhe alatt.

- Én nem roskadtam le semmiféle teher alatt se, - felelte az idegen a fejét rázva. Én amit cselekedtem, meggondoltan cselekedtem.

- Meggondoltan?

- Meggondoltan.

Az öregúr boszusan hümmentett:

- Ugyan kérem, hát lehet ilyet meggondoltan cselekedni? Ha valaki gyógyíthatatlan betegséggel bajlódik, vagy holtig tartó börtönre van ítélve, az cselekedhetik effélét meggondoltan, de egészséges ember, szabad ember nem ugrik meggondoltan a békák közé.

Az idegen összevont szemöldökkel nézett a mérnökre, aztán ugyanúgy maga elé. Végre is vállat vont.

- Nekem az életben nincs semmi örömem, hát minek éljek? Mért néz rám olyan hitetlenül? Én nem hazudok soha. Nem szorultam rá, hogy hazudjak. Csak a nők és a gyermekek hazudnak, meg a szolga-lelkek.

- De kérem én nem mondtam, hogy hazudik ön. Mindössze megütköztem a szaván, hogy azt mondja, nincs az életben öröme, holott az imént azt mondta, hogy gazdag és egészséges. Tudja ön mi a gazdagság? Kérdezze meg azoktól, akik negyven-ötven krajcárért kapálnak. Kérdezze meg azoktól, akik husz négyszögméternyi kis szobában tizedmagukkal alusznak. Kérdezze meg azoktól, akik éheznek. S tudja ön mi az egészség? Menjen be egy kórházba és kérdezze meg ottan. Már engedjen meg fiatal barátom, aki egészséges is, gazdag is, és mégis megveti az életet, az nem gondolkodó ember, és meg nem értett frázisként mondja, hogy Meggondoltan cselekedtem.

Az idegen szeme komoran villant a mérnökre, aztán nyugodtan felelte:

- Ön engem bolondnak néz. Nekem ugyan közömbös valami, hogy ki hogyan vélekedik rólam, de ön értelmes embernek látszik, ám mérjük meg az ön fontján is az én itéletemet. Látni fogja, hogy nekem meg kell halnom.

Az öregúr leült az ágyra:

- Fogadjunk, - mondotta, - hogy bármit is beszél, ha egészséges ön, nem kell meghalnia.

- Hát fogadjunk! Mibe?

- Eggyetlenegy szóba, amit úgy hivnak, hogy becsületszó.

- No és aztán?

- Ha elveszti a fogadást, becsületszóra köti magát, hogy megküzd a rossz gondolatokkal. Ha pedig én vesztem el, szintén becsületszóra kötelezem magamat, hogy nem húzom ki a Dunából.

- Hát jó. Hallgasson meg:

Az apámon kezdem. Az én apám birtokos volt, mint én, és elcsapott egy bérest, aki valami bánatában gyakorta megrészegedett. Akkor is részeg volt, mikor elcsapta.

A béres, - öreges ember volt már, - szekérre tette a ládáját és mikor kifelé ment az udvarunkból, megállt a tornácunk előtt. Megállt, és vérbenforgó szemét az apámra emelte: megfenyegette az öklével:

- Verjen meg hát az Isten örökös józansággal! Verjen meg téged is, gyermekedet is, ha születik!

Az apám sohse hallott efféle átkot, hát még nevetett is reá. De az anyám, - templomos asszony, érzékeny szivü asszony, - megrémült.

Az idegen a fű-ágyra könyökölve csendes bús hangon beszélt. Hangja mély volt, mint a dorombé. Olykor elhallgatott a beszédben és fűszálakat tördelt. Olykor felnézett a mérnökre, olykor kedvetlenül legyintett.

Folytatta:

- A születésem előtt történt ez három hónappal. Eggyetlen gyermek voltam, és ép, erős, egészséges. Semmitse különböztem más gyermektől, csak éppen, hogy kiváncsibb voltam mint más gyermek. Mindent kérdeztem, mindent kutattam, mindenütt titkot sejtettem. Tizenöt éves koromban már könyvekhez intéztem a kérdéseimet. Ha valamely könyv nehézfogatu volt, én annál jobban rágtam, rágogattam. Tudni akartam mindent, mindent! Abban a korban, mikor más még regényeket olvas, én már Sopenhauert, Kantot, Kontot, Lokot és Spencert őröltem. S abban a korban, amikor más ember a leányokat tündéreknek nézi, én már a boncoló asztalon foglalkoztam velök. Orvosi tudományt tanultam. Persze abban is a hisztológia érdekelt legjobban: a szövet, a hús elemei, a sejtek, a porszemekre bontott ember. Egy kiló tündérhús épp olyan hús, mint egy kiló borjúhús!

Az átkot ismertem.

Apám anekdótái között gyakorta hallottam a béres átkát elmondani:

- Verjen meg az Isten józansággal!

Mindenki nevetett rajta, csak én nem. Húsz éves koromban már fázlódva éreztem, hogy az átok megfogott.

Józan voltam, mindig józan voltam!

Ön is mosolyog rajta. Látom, hogy ön sem érti. Az átok üres szó, azt tartja ön is. De különböztesse meg a lélekből fakadó átkot, a szájon forgó piaci átkozódástól. Az átkozódás csak sár-dobás. Az átok a haragvó lélek mennyköve. Mindegy hogy paraszt lelkéből villámlik el, vagy úr lelkéből. Éppoly természeti tünemény, mint a felhők villáma. Erő.

Ön bólint reá.

Tehát akkor azt nem érti, hogy mit jelent józannak lenni?

Józannak lenni annyit jelent, hogy: az ember egy megfagyott szivet hordoz a mellében. Az agya olyan, mint a hűtőkészülék: minden gondolat és minden érzés jéggé válik benne. A fagyasztó szer: az analízis, az elemezés.

Az átok következtében én mindig elemeztem.

Huszonegy éves koromban már tudtam, hogy minden gyönyörködés izgalom, és az izgalom következtében mámor. A szem gyönyörködése a szemidegek izgalma. A szép táj, a szép festmény, a szép épület, semmi egyéb csak az alakok szokatlansága, vagy a szineké. Tehát nem a táj szép, sem a festmény, sem az épület, hanem a szemidegek izgalma a szép. Aki Taorminában született, bizonyára azon csodálkozik, hogy mások ott csodálkoznak. Ticián "kettős szerelme" ha az ön szobájában lógna, esztendőben kétszer se nézne rá. A paraszt is közömbösen megy el mellette, mert az idegei éppoly durvák, mint a tenyere.

Épp így a zene. Fülideg-mámor. A dal meg annak a mámornak a ködében játszó délibáb. Képek játéka. Tudományos nyelven: Képzettársítás.

Folytassam-e? Én nem lehetek boldog, mert mihelyt valami kedves, rögtön az okára pillantok. Azt kérdem:

- Miért?

Ettől a kérdéstől minden délibáb eltünik.

Én mindennek csak a szálait látom. Nekem még a virág is csak sejtszövet, klorofillal telt sejtszövet. Tudok iránta érdeklődni, de nem gyönyörködni benne. És az emberi virág, a nő is, énnekem csak bőrrel bevont csontváz. Isten alkotásai, vagy ha így kedvesebb önnek: a Természet alkotásai csupa gyönyörüség a szemünknek. De nem a tudós szemének. A tudós mindenütt a praktikus gondolatot látja és szemléli és bámulja. Ha a megelevenült milói Vénuszt mutatod neki: a hajától a lába hegyéig elmondja pontról pontra: melyik rész mért olyan? A haj az agyvelőt védi hőtől, fagytól, koponyatöréstől. A koponyacsontok. A két szép szem: optikai szerszám, porvédőkkel és automatikus tisztitónedvekkel. Az arc: izlelő, rágó és lélekzőszerszámok tartója. Két huspárna védi a fogakat s az a két huspárna egyben nagyszerüen kieszelt szijjszalagok szövevénye. A metszőfogak nem véletlenül vannak elől, s a zúzófogak hátul. Én az élő emberen átlátok, mint az üvegen: látom benne a koponyát; a koponyában a fehér velőt, a testében szanaszét folydogáló piros patakokat; a bordái között dolgozó husgombócot, a tüdőt, a májat, vesét és izmokat...

Józan vagyok, irtózatosan józan!

Mindenki szines szemüveggel születik, ki kékkel, ki zölddel, ki sárgával, ki rózsaszinüvel. Csak én születtem szinesüveg nélkül.

Azt mondtam egyszer:

- Vessük félre az észt: éljünk úgy mint a sokaság él. A sokaságnak van öröme, van boldogsága. Nézzük csak: mi boldogítja az embereket?

A pénz, - a bor, - a cigány, - a tánc, - a szeretkezés, - a lakmározás, - a kártya, - a vadászat.

Ez a férfiemberek nyolc boldogsága.

A pénzgyüjtés nem nekem való. Azt a boldogságot már diák koromban megmértem. Elgyöngültek gyönyörüsége. Ahol se testi erő nincs, se lelki, a pénz jelenik meg erő alakjában. Ezt tehát meg se próbálom.

Nézzük az asztali örömöket.

Ételért ki lelkesedik?

A gyermek, az agg, a kanonok.

Az italt ki imádja?

A paraszt, a gyári munkás, a napszámos, az eszem-iszom falusi úr, meg a kisvárosi könyvetlen úr, - tehát mindenütt azok, akik sohase téptek volna almát a paradicsomi fáról.

Én mikor eszek, a testemet fűtöm; mikor iszol; a testem hiányzó nedveit pótolom. Esztelenségnek itélem, hogy valaki több fát rak a kályhájába, mint amennyi kell. Ebből a boldogságból tehát ki vagyok rekesztve.

A zenéről elmondtam már, hogy mi. Nem tehetek róla, hogy valahányszor zenét hallok, az idegeimre fordul a figyelmem. Nem ragadhat magával a dallam, mert csak azt érzem, hogyan áramlik az idegeimre. Az idegeimre figyelek, nem a zenére.

Ez nekem tehát akkor sem lehet boldogságom, ha rám erőltetem. A drótos hangszereket pláne gyűlölöm. Csodálkozom az emberiség fülén, hogy a zongora, trombita, harangszó, villamos csengő nem okoz neki fájdalmat.

A táncról talán nem is kell beszélnem. Az már a zenétől felizgatott idegek rángatódzása. A zene rángatja az idegeket, az idegek rángatják a csontokat. Ez a tánc. Reggeli észszel zene nélkül ki rázogatná a tomporát? s ki veregetné a talpát a földhöz? hacsak nem viszket. Micsoda látvány lehet siketnek a tánc?

Mindazonáltal megpróbáltam; s utána oly szégyenkezés fogott el, olyan, devalvált bankónak éreztem magamat, hogy soha többé a táncolás boldogságára nem gondolhattam.

Mi következik?

A szeretkezés?

Arról már orvosnövendék koromban tudtam, hogy akut láz, vagy mondjuk magyarul: időleges láz, buta vérhevülés. Nekem épp úgy nem lehet gyönyörüségem, mint az eszkimónak a trópikus ég.

Mi következik?

A kártya.

A kártyát mindenkor utáltam. Már gyermekkoromban megismertem benne, hogy kölcsönös megegyezésen alapuló kölcsönös fosztogatás. Alsórendü lelkek gyönyörüsége.

Maradt a nyolc boldogság közül a vadászat.

A vadászatot nemes sportnak is mondhatják, tehát felsörendü lelkek nemes mulatsága. Kell benne lennie valaminek, amit a közrendü ember nem ért. A történelem is azt bizonyitja, hogy az emberiség felső osztálya mulatott vele. Ma is a királyok, főurak, a legműveltebb osztály a legvadászabb. Ebben kell valaminek lennie!

A székely köhögött.

- No mi kell? - kérdezte a mérnök.

- A kávé is felforrt.

Megkávéztak.

Az idegen láthatólag fölélénkült az erős fekete kávétól. Felkönyökölt a fekvőhelyén, és frissebb hangon folytatta a beszédét:

Csatlakoztam egy kis vadásztársasághoz. Mindössze öten voltunk.

A kerülő este jelentette, hogy egy völgyben gyönyörü szarvasbikát látott. A vadászok bravót kiáltottak, és a vacsora élénk beszélgetésben folyt. Láttam, hogy a szarvasbika képzete izgatja az agyukat.

Vacsora után mingyárt lefeküdtünk, hogy jókor indulhassunk. Én azonban sokáig nem birtam elaludni. Képzeletemben láttam a békés füevő állatot, amint ott alszik nyugodtan a puha gyepen, az erdő csillagos csendes éjszakájában, és még csak nem is álmodik arról, hogy ez estén puskát és kést akasztottak le a számára a falról: neki ismeretlen kétlábu állatok reggel keresik őt...

Mi öröm van ebben?

No megtudom.

Hajnalban a kerülő zörgetésére egyszerre felszöktek a vadászok. Kezük lábuk gyors mozgása, meg hogy valamennyi beszélt, nekem csak idegizgalmi nyilvánulás volt. Izgatattak voltak, örvendezőn izgatottak. Dehát mért?

A völgy szélén szétoszlottunk. Zaj nélkül lappangva haladtunk befelé.

A lombokon a reggeli napsugarak rézsutosan szürődtek át. A fű harmatos volt. Itt-ott egy madár csicsergett.

Én egy társam mellett mentem. Susogva figyelmeztetett lépten-nyomon.

- Lefelé tartsd a puska végét!... Kerüld az avart!... Csitt, csitt!

A szeme a láztól ragyogott. Olykor megállt és fülelt. Aztán megint halkan beljebb...

Én az erdő békés lakójára gondoltam, a szarvasra, aki bizonyára gondatlanul legel valamely tisztáson. Nincs annak ártó gondolata ellenünk! Nem bántja még a kigyót se!

És mi öten vágytól lehegve keressük őt.

Egyszerre megránt a társam. Megállok és nézek amerre a szeme mered. Hát egy sárga kis őzet látok a bokron túl, amint a naptól és harmattól csillogó erdei pázsiton legelész.

Társam a vállához emeli a puskáját. Lobban, durran, füst csap el belőle... Az őz ott fekszik a pázsiton. Csak a lábát rázza, fejét emelgeti.

A társam odafutott.

Én nyugodtan követtem.

Az őz vállából buzogott a vér. Ahogy ott álltunk, ránk fordította szép fekete ártatlan szemét. És a könny úgy folyt a szeméből, mint az ember szeméből szokott.

Mit gondolhatott az az állat mirólunk?

- No ugye hogy ez remek lövés volt? - kérdezte a társam diadalmasan.

És nagy sáros lábát rátette a haldokló állatra.

Mért nézett diadalmasan? Micsoda diadal egy fegyvertelen állatot puskával megsebezni? Mért örült az én barátom?

A lövésnek nem örült, mert a puska-durranás fülbántó. Az őz hasának sem örült, mert van mit ennie. Tehát a vérnek örült.

Hát ez a nemes sport?

Hiszen akkor a görény meg a róka nemesebb állat az embernél, mert egyébbel, mint nemes sporttal nem is foglalkozik!

Vállamra vetettem a puskámat és haza ballagtam.

Hiába, - gondoltam, - én józan vagyok, vigasztalanul józan!

Este a vadászok is megérkeztek. Az erdő-őrök beszállították a szarvasbikát, az őzet, nyolc foglyot, egy harkályt, két szarkát is. Csupa holt állat. Reggel még valamennyi élt.

És örvendeztek, boldog dicsekedéssel beszélték, melyik állatot hogyan érte a lövés? Tehát csakugyan ez a nemes sport! Ezért kelnek fel az emberek hajnalban, ezért utaznak messze vidékekre, másznak hegyet és völgyet, bérelnek erdőt, öltözködnek tiroli ódivatu ruhákba; s mily hősi mozdulatokkal viszik a puskát! Már a vasuti állomáson úgy feszítenek, mintha legalább is oroszlánvadászatra utaznának! Pedig hát csak kukoricásba mennek a kis gyáva nyulakra, ártatlan őzekre, békés szarvasokra és az erdő boldog madaraira.

És ezt nevezik királyi mulatságnak! Ezt, meg a galamblövészetet, mikor százszámra lövik a galambot. Jól nevelt művelt urak...

Vacsorakor négy szál cigány is beállitott. Az egyik vadász csakhamar tapsolással kisérte a nóta taktusát. Megfigyeltem, hogy ő köztünk a legsoványabb, legidegesebb. És megjósoltam magamban, hogy ő fog leghamarabb táncolni is.

Vigan ittak, boldogok voltak.

Akkor arra gondoltam, hogy én is alkoholizálom magamat. Méreg ide, méreg oda! ha boldogságot okoz, megbecsülni való!

Ittam.

Jó bor volt. A benne levő spiritusz-tartalom meggyorsította az arcom vérkeringését. Éreztem, hogy a fülem melegedik. Éreztem, hogy a zene hat már az én lábam idegeire is.

És tovább ittam.

Annyit ittam mint ők.

Ők csakhamar daloltak és táncoltak. Csókolták a cigányt, és verték a lábuk szárát. Rajtam azonban csak nem tört ki az alkohol-örjöngés. Én percről percre azt vigyáztam, hogy hogyan terjed a testemben fokról fokra az ital mérgező ereje? Hogyan hágtat a halántékomig? és hogyan tekeredik rá a kis-agyamra?

De ittam tovább; ittam pálinkát is, hogy attól olyan boldog legyek, mint ők!

Reggel felé a társaim olyannyira elrészegedtek, hogy ide-oda kerengtek, mint a beteg dongók. Nekem már a szemem idegeire is elhatott a méreg. Kettőnek láttam a lámpást, és soknak a cigányt. Megtapasztaltam a pulzusomat. Szaporábban vert, mint máskor. De azért józan voltam, józan! Úntam őket, úntam a beszédüket, tréfáikat, nevetésöket! Mikor aztán szanaszét dőltek, elosontam. Kocsira ültem és haza!

Tehát énrám még az alkohol se hat!

Meg kell önnek mondanom, hogy az anyám még él és hogy négy éve házasít.

Eleinte csak mosolyogtam rajta, de aztán az utóbbi évben egyre sürübben irt rám ebben az ügyben.

Mert nem igen beszélünk egymással, noha együtt lakunk. Ő a kastély egyik felében, én a másikban.

Ön ebben megütközik, pedig igy van okosan. Az anyám ideges asszony, és mihelyt két szót beszélünk, a harmadik szó már vélemény-különbség. Ő aztán boszankodik és kifakad, mint minden ember, akinek bizonyságai nincsenek. Én iparkodom meggyőzni okkal, világossággal. De ő csak azt látja, hogy a véleményem ellenkezik az övével, s inkább nem beszél velem. Csak akkor találkozunk, ha vendég vetődik hozzánk.

Ir hát egy napon nekem... De itt is vannak a cédulák a zsebemben. Ceruzával irt. Hallgassa:

- Fiam, szeretném, ha megnősülnél. A nőtlen élet, nem tökéletes élet. Tudod, hogy csak ketten vagyunk.

Feleltem:

- A házasság annak való akinek hiányzik valami, mikor egyedül van. Nekem nem hiányzik senki. Én egyedül egymagamban is egésznek érzem magamat, mint az egy-tucat kanál. Komplet vagyok.

Irt:

- Nem vagy komplet. A férfi nem komplet nő nélkül. A férfi magában levéltelen fa. A nő a lombja, virága. Nézd meg az agglegényeket, miféle emberek öregségükben? Egyet se találsz rendes életünek, rendes gondolkodásunak, rendes érzésünek. Benne élnek a világban, de látszik, hogy nem bele-valók. Idegenek köztünk. A természetre szoktál mutogatni, a világtörvényre. Most én mutatok oda.

Feleltem:

- Helyes a hivatkozás a nagytörvényre. Csakhogy abban a házasság szereteten épül.

Irt:

- Nem értelek.

Feleltem:

- A természetben a házasság tiszta vonzalom, szeretet. A társadalmi házasságban nem szeretet a fundamentum, hanem szerződés.

Irt:

- Mégsem értelek.

Feleltem:

- Az államnak a házasság csupán polgártenyésztő intézmény. (Polgár nélkül nincs katona, sem adó.) Az állam tehát nem törődik azzal, hogy szeretet-e a kapocs és kölcsönös boldogitás-e a cél? Ez az oka, hogy széles ajtón lehet bejutni a házasságba, s keskeny ajtón ki, de olyan keskeny ajtón, hogy mind a hét bőre lenyúzódik annak, aki kimegy.

Irt:

- Hagyjuk kérlek az elméleteidet fiókban. Fagyaszd velök másoknak a vérét. Én arra kérlek, hogy házasodj meg. Mert utolsó sarja vagy a családnak, és ha igy maradsz, teljesen megecetesedel. Vártam eddig, hogy valamelyik leányismerősünk iránt érdeklődni látlak, de te valahányszor leánytársaságban vagy, akkorákat ásitasz, hogy az állkapcsod hallhatóan ropog. Hát kérve kértek, teljesítsd öreg édesanyádnak ezt az egyetlen egy kivánságát! Mert csak azért gondolok félve halálom órájára, hogy attól tartok, nőtlenül hagylak el!

Feleltem:

- Parancsnak tekintem az óhajtását. Jelölje meg, hogy kit vegyek el és három nap mulva lesz menye.

Irt:

- Köszönöm, hogy oly engedelmes jó fiam vagy. De mégis azt szeretném, ha te választanál.

Feleltem:

- Nekem egyik liba csak olyan liba mint a másik. Merőben fölösleges tünődnöm azon, hogy melyik gágogjon az udvaromon.

Erre három napig nem kaptam cédulát.

Akkor ismét irt:

- Hogy tetszik neked Pipi? Bájos leány és angyali a jósága. Vagyona is van. A családja csupa előkelő ember. Hogy tetszik neked?

Feleltem:

- Sehogyse.

- Már az, hogy egy Paula nevű leány csirke nevet nyomat a névjegyére, arra vall, hogy valóban csirkeagyu.

- A jósága...

- Mi a jósága?

- Az hogy az apja erszényéből pénzt osztogat? Osztogasson a maga erszényéből!

- Hogy bájos?

- Az a sok gyürü az ujján, az a nehéz fülbevaló, gondolatának örökös bálba és színházba járása, nekem azt mutatja, hogy a férjét pénz-szerző házi állatnak fogja tekinteni. De ha parancsolja, édes anyám, azonnal feleségül veszem.

Irt:

- Mit gondolsz Sarolta felől? Az csak művelt leány! Angolul is ért, olaszul is! Németül és franciául ugy beszél mint magyarul! Komolysága éppen hozzád illő. Azonnal felelj.

Mindig azonnal feleltem, depersze a női természet türelmetlen. Hát feleltem:

- Sarolta csakugyan művelt leány. Öt nyelven beszél de két b-vel irja az egyebet és ahhelyet, hogy nem lehet, azt mondja ki van zárva! Hogy értheti a többi nyelvet? ha az anyanyelvét se beszéli tisztán. A komolysága hozzám illő volna, ha lelki tulajdonság volna mint nálam, csakhogy nála gyomorbajból származik. Ha parancsolja, feleségül veszem.

Kétnapi szünet következett.

Aztán ismét irt:

- Sáfár Piroska ellen igazán nem lehet szavad. Csupa kedvesség és csupa zene. Bétóvent úgy játsza, hogy öröm hallani. A családja előkelő családokba ágazik. Az anyja jómódu özvegy.

Feleltem:

- Ha valaki kótából rontja a zongorát, az még nem zene-értés. És ha valaki már reggel nyolc órakor zongorázik, abból ugyan nem lesz jó háziasszony.

- A kedvessége?

- Macska kedvesség. Simul, dorombol. Bizonyára karmol is, ha kedvetlen.

- A családja...

- A családjából csupán az anyját fogja a férje házába vinni. Az ember mikor beszél, olyan mintha kotkodácsolna, mikor pedig nevet, olyan mintha kukorikolna. Aki elveszi a leányt, elveszi az anyját is, és hallgatni kénytelen élete hosszán át azokat a hajmeresztő hangokat. De ha parancsolja, feleségül veszem.

Erre aztán hosszu szünet következett. A cédulákon más ügyek jártak. De az anyám gyakrabban látogatott el a leányos házakhoz, és nekem mindig el kellett kisérnem. A szeme mindig rajtam állott, valahányszor leánynyal beszéltem. Szivesen szereztem volna örömet neki azzal, hogy valamelyiket megkülönböztetem, de hiába, orvosra nem hatnak az emberi bőrnek szinei, sem a tagok gömbölyüsége, sem a hosszú haj, sem a rózsaszinü pántlikák. S micsoda fárasztó volt nekem azt a sok csiripelést, csápogást, és pápogást hallgatni, amely a női társaságokat jellemzi!

Végre is az anyám belefáradt.

- Fiam, - fakadt ki, - hát nincs egy se, aki tetszene?

Vállat vontam.

- Nekem valamennyi tetszik. De nem vagyok bogár, hogy belerepüljek a lángba. A házasság holtig való szerződés. Tessék csak emlékezni arra a szomoru fővárosi úrra, akivel tavaly Osztendében ismerkedtünk meg. A feleségénél éjjeli látogatót talált. Meg akarta verni, de az erősebb volt: még őt rugdalta meg. Aztán párviadal következett. Őt vitték haza lepedőben. Tehát először is felfedezte, hogy a felesége erkölcstelen, aztán kapott egy csomó rugást a teste különböző részeire, egy golyót a mellébe, s végül egy itéletet a szentszéktől, amelyben itélik, hogy tovább éljen azzal a bestiával! Mindez miért? Azért mert elkövette azt a könnyelmüséget, hogy bevezetett a templomba egy leányt, és ott elmondott néhány szót vele. Ha nem a templomba vezette volna, hanem máshova, se meg nem csalták volna, se meg nem rugdosták volna, se mellbe nem lőtték volna, sepedig a világ nem nevetné.

- Dehát minden leány ilyen? Nincsenek jobb példáid a házas életről?

- A sorsjátékon is nyer mindig négy-öt ember. De hány az aki veszit! És az csak pénzt veszit. A házasság nem olyan lutri. Ott egy életet teszünk kockára.

Akkor már sírva fakadt az anyám.

Én a sírást nem állhatom. Tudom ugyan hogy az is micsoda. A tehetetlenség érzetének agybeli izgalma és annak az izgalomnak a hatása a szemidegek viztartójára. De mégis kellemetlen látni a józan embernek is.

- Hát ne sirjon, édesanyám, - mondottam, - inkább megvallom, hogy egy leány nagyon tetszik nekem és hogy a maga kedvéért elveszem.

Egyszerre elállt a sirása. Az utolsó könnycsepp még ott ült a szeme pilláján, de már a szeme mosolygott:

- Melyik az?

Hirtelenében végigfutott a gondolatom a környékbeli leányokon, s nyugodtan feleltem:

- A Lóri.

Az anyám boldogan csapta össze a kezét:

- No nézd, hogy arra nem gondoltam! Gazdag is, szép is, okos is. Tündöklően okos! Az való éppen neked! Mikor kéred meg?

- Ha akarja még ma.

Ezt persze olyan elhatározással mondtam, mint aki az orvoshoz azzal állit be, hogy operálja meg. Véget akartam vetni a zaklatásnak.

Csak akkor kezdtem méregetni igazán a leányt, mikor már a szót kimondtam:

Ki is az a lány voltaképpen?