Nemere István

A CIA története

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-303-0

MOBI ISBN 978-963-453-304-7

TARTALOM

A kémkedésről - nagyon röviden
A CIA elődei
A kezdet
Titkos és nyílt akciók
A Disznó-öböltől Dallasig
Vietnamtól Watergate-ig
Elefánt a porcelánboltban?
„Csak keményen szembeszállni!”
A változások felé

1.

A kémkedésről - nagyon röviden

Itt csak általánosságokat mondhatunk. Tulajdonképpen szó szerint idemásolhatnánk a kémkedés történetéről az utóbbi évszázadban (részben magyarul is) megjelent munkák első egy-másfél oldalát. Hiszen minden ilyen művet azzal indítanak el a szerzők, hogy leírják: már az őskorban is voltak kémek. Mióta ember harcban áll emberrel - vagyis a kezdetektől - azóta mindig volt igény az ellenfél titkainak, szándékainak kifürkészésére. Akadnak olyanok is, akik szerint ez az igazán legelső, legősibb szakma, nem a prostitúció vagy a sírásás…

Nem kétséges persze, hogy igazuk van a régi és újabb előszó-íróknak. A kémkedés pontosan annyi idős, mint az emberiség, mert alapja ugyanaz a kíváncsiság, amely a természet titkainak megismerésére ösztönöz bennünket. A mások titkai legalább olyan érdekesek voltak mindig és mai is azok, hiszen elemi érdekünk, hogy tudjuk, mit terveznek az ellentétes érdekcsoportok. Ezzel persze meg is adjuk a felmentést a kémeknek és akármilyen erkölcstelen módszereiknek is, a „cél szentesíti az eszközt” elv nevében. Ritkán jut eszünkbe, hogy az „elv” fordítva még inkább igaz lehet: „az eszköz bemocskolja a célt”.

Már az ősembert is érdekelhette, mit tervez a másik, az ellenséges horda, csoport, család. Így hát ő is kémlelni járt. Később persze a kémkedés annyira szétbomlott és kifejlődött, hogy eleve külön szakma lett belőle. Már az ókorban voltak emberek - ezrével - akiket az ismert világban arra képeztek ki, hogy mások titkait megtudják. Egyes államok hivatásos kémeket alkalmaztak már több ezer évvel ezelőtt is. Ezek világot látott, művelt, nyelveket tudó emberek éppen úgy voltak, mint primitívebb, csak saját környezetüket ismerő és figyelő egyszerűbb férfiak és nők.

Manapság persze - különösen a katonai kémkedésben - már élesen elválasztják egymástól a felderítést és az elhárítást, vagyis a „kardot” és a „pajzsot”. Valaha ez persze egységes egészet képezett, művelői és irányítói is ugyanazok voltak és a kettőt egyszerre művelték. Nemegyszer igen magas szinten, már persze az adott kor színvonalához képest.

Mivel ez így zajlott már az ókorban is, az emberiség a kémeket mintegy „magával vitte” a későbbi korokba is. Természetesen, ahogyan a civilizációk színvonala fejlődött, úgy fejlődtek a kémkedés módszerei, váltak egyre korszerűbbé annak eszközei is. Egyes uralkodók és rendszerek magas szintre fejlesztették a kémkedést, mindenütt alkalmaztak erre megfelelő embereket, sőt egy idő után már maguk képezték is őket.

Arra mindig ügyeltek, hogy a kém a lehető legnagyobb mértékben megbízható legyen. Hiszen ha egy már sokat tudó kém állt az ellenséghez és elárulta titkait, sokkal többet árthatott előző munkaadóinak, mint amennyit - olykor több évtizeden át - használt. Persze ezt a gondot aztán sohasem sikerült megoldani - a kémek négyezer évvel ezelőtt éppen olyan szívesen álltak át és adták ki titkaikat, mint manapság. Persze nem mindegyik, sőt nem is a többségük. Ezért is létezhet tovább ez a szakma, amelynek a huszonegyedik század elején - az alaposan megváltozott világviszonyok közepette - sokkal inkább a tudomány- és technológiai kémkedés, mintsem a katonai titkok kifürkészése lett, lesz az igazi területe.

Az Amerikai Egyesült Államok e téren alig különbözött az európai és más hatalmaktól. A nagy ország vezetésének itt is szüksége volt, van és lesz olyan emberekre, akik felderítik a vélt vagy valós ellenséget és annak szándékait. Így hát ne lepődjön meg a kedves olvasó, aki már így vagy úgy hozzáfért más országok titkosszolgálatának történetéhez - itt is hasonló dolgokat fog tapasztalni, olvasni. De azért nem mindenben fejlődött ugyanúgy ez az óceánon túl, mint Európában és a többi kontinensen. Így biztosak lehetünk abban, hogy a CIA története tartogat számunkra meglepetéseket.

2.

A CIA elődei

Mielőtt rátérnénk az Egyesült Államok legfőbb (de korántsem egyetlen) titkosszolgálatának történetére, meg kell jegyeznünk: van némi különbség az itteni és a más országokban rendszeresített intézmények között. A huszadik században - amikor a CIA keletkezett - másutt már nagy tapasztalatokkal rendelkeztek az efféle szolgálatok terén. Jó és rossz tapasztalatokkal. Hiszen tudták már, mire képes egy ilyen intézmény egy véres diktatúra kezében - erre a legjobb példát az összes kommunista állam adta és adja még manapság is. Másrészt az Egyesült Államok eredendően demokratikus volta bizony sokszor összeütközésbe került a titkosszolgálati módszereket alkalmazó személyekkel és intézményekkel. Éppen azért, mert itt a demokrácia megőrzéséért a legtöbbet tették az elmúlt kétszázvalahány évben - hát ez az ellentmondás vagy szükségszerűség alaposan és törvényszerűen rányomta bélyegét az amerikai állam titkosszolgálatának megalakulására, fejlődésére, módszereire - és a jövőjére is rányomja majd.

De most lássuk a múltat.

Mint minden, harcban, hadserege erejével támogatva született új államban - és az USA ilyen volt az 1700-as évek vége felé - a kémek elsősorban katonai kémek voltak, természetszerűleg. Mivel az első elnök, George Washington is katona volt, mi több, részt vett néhány emlékezetes felderítésben is - hát sokan úgy vélik, az USA első kéme egyben első elnöke is volt…

Az is igaz, hogy a Washingtont követő vagy harminc elnök között egy sem akadt, akit annyira szenvedélyesen érdekelt volna a kémkedés. Washington állítólag még ellenséges kódok feltörésében is segédkezett és élete végéig megőrizte ez irányú érdeklődését.

Ami ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az utódainak ne kellett volna elég gyakran foglalkozniuk a kémkedési ügyekkel. Egy-egy elnök négy vagy nyolc évig áll(t) az USA élén, ez persze nem olyan hosszú időszak, amely alatt egy elnöknek erre is túlságosan sok ideje jutna.

Ám itt következik egy meglepő információ: az Egyesült Államoknak a második világháború kitöréséig (1939) nem is volt titkosszolgálata!

Persze nem véletlenül beszéltünk pár sorral fentebb bizonyos amerikai intézményekről. Mint látni fogjuk mindjárt, akadtak különféle kezdeményezések és elvetélt kísérletek, voltak működőképes szervezetek is. De egyik sem volt az, amit más országokban - és különösen a diktatúrákban - olyan nagy tökélyre fejlesztettek. Valószínűleg éppen azért, mert a demokratikus intézményeket és az emberi szabadságjogokon alapuló rendszert féltették egy titokban működő, igazából ellenőrizhetetlen szervezettől.

Ma már köztudott, hogy a titkosszolgálatok valóban nem működhetnek demokratikus keretek között - sehol a világon! Hiszen módszereik és eszközeik alapjában véve ellentétesek a demokráciával. Ezért van az, hogy folyamatosak az összeütközések a szabad országokban egyrészről az államhatalom, a magánszemélyek, az intézmények, más részről a titkosszolgálatok között. A két dolog nem egyeztethető össze, ezért is követik egymást folyamatosan a botrányok.

Ezek lényege mindig az, hogy a titkosszolgálatok törvénytelen módszerekkel jutottak valami vagy valakik nyomára, eladták magukat a politikusoknak, „lefeküdtek” egy uralkodó pártnak vagy kormánynak, vagy ellenkezőleg, azok vetélytársait, ellenfeleit segítették - nem ritkák a nagy és látványos, de még gyakoribbak a külvilág által nem is sejtett árulások és hatalmas melléfogások, baklövések. Egyszóval a titkosszolgálatok pontosan olyan hatásfokkal működnek, mint minden más állami pénzekből fenntartott intézmény. Azzal a nem elhanyagolható különbséggel, hogy még a demokráciában is nehéz ellenőrizni működését - voltaképpen nem is lehet. Teljes mértékben sohasem. És az állam - mint tudjuk - rossz gazda.

Viszont azt is meg kell mondanunk: nem volt haszontalan az a közel 150 éves időszak, amely alatt a világ ma már vezető hatalma nem is rendelkezett központi titkosszolgálattal. Talán, éppen mert ilyen szervezet nem létezett, az amerikaiak háborúban és békeidőben is különféle izgalmas akciókat szerveztek és ötletes emberek egész garmadája tevékenykedett az állam, a polgárok szolgálatában. Erről is írhatnánk egy izgalmas könyvet, de most csak átfutunk ezen a korszakon.

Ide is egy elnök személye kapcsolódik. Az első világháború idején Woodrow Wilson (1865-1924, az USA 28. elnöke 1913-1921 között) tanulmányozta az időközben eltelt másfél évszázad nem egy bravúros amerikai akcióját. A nyílt diplomácia mesterének tartott férfiú szerfölött kedvelte a titkos akciókat, bár ezzel, nem dicsekedett. Amint kitört a háború (1919), számos akciónak maga volt ötletadója. Rengeteg tapasztalatot és mintát vett át a brit titkosszolgálattól. Mellesleg ebben egy későbbi elnök is követte a példáját - az ifjú Franklin Delano Roosevelt akkoriban éppen a haditengerészet államtitkárának helyettese volt és szívesen pártolta az efféle akciókat.

Azt kell mondanunk, hogy különösen a harci cselekményekben, háborúkban voltak jók és gyorsak az amerikaiak. Mire eljött a hidegháború korszaka, vagyis a második világháború utáni idő, a brit tanítómesterek nyakára nőttek az addig fiatalnak, éretlennek tartott amerikai tanítványok.

Igazából az amerikai felderítés csak 1950 után kezdett számítani a világ, hasonló intézményei között. Ezt jó teljesítményekkel igazolták. De ne rohanjunk úgy előre.

Még ott tartunk, hogy - különösen a huszadik században - minden amerikai elnök személyisége, igényei, hozzáállása erősen rányomta bélyegét a korai titkosszolgálatokra. A hadsereg mindhárom fegyvernemének régtől megvolt - természetesen - a saját szolgálata. Ezek elsősorban katonai felderítést végeztek.

Akkoriban inkább az volt a baj, hogy az amerikaiak még nem jöttek rá: sokkal könnyebb létrehozni és működtetni egy remek felderítő szolgálatot - mintsem hasznosan értékelni és feldolgozni az általa gyűjtött információkat! Ez régi - bár kevéssé közismert - dilemma a világ számos titkosszolgálatánál. Példa erre a negyvenes évek elején a Pearl Harbor-i eseménysorozat, vagy az, ahogyan az amerikaiak nem eléggé eredményesen vették fel a harcot az USA-ba beszivárgó és ott intenzíven tevékenykedő náci-német kémekkel.

Az amerikai elnökök a két háború között még nem azzal kezdték a napjukat, mint manapság. Hogy elolvassák a titkosszolgálatok jelentését mindarról, ami az előző 24 órában valóban történt a világban. Vagyis minden diplomáciai máztól mentesen, minden propagandától és hazugságtól mentesen megtudhatják egy kb. 50 oldalas jelentésből, hogy „tegnap” mire jutottak a világ hatalmai, milyen akciók zajlottak, hol, mikor, milyen haszonnal vagy kárral. Természetesen a jelentés elsősorban USA-centrikus, vagyis csak azzal foglalkozik, ami az USA hatalmasságát, vezetőjét érdekelheti, az államot érinti.

De akkoriban ez még nem gyakran történt így. Már csak azért sem, mert ha kaptak is információkat, az elnökök és nemzetbiztonsági tanácsadóik azt nem mindig értékelték helyesen. Az értékelés persze nem a titkosszolgálat feladata - legalábbis 1939 vagy 1945 előtt nem az övé volt. Manapság viszont mind több szolgálat alkalmaz remek elemzőket, akik nemcsak a nyers (és ezért sokszor érthetetlen, vagy jelentéktelennek tűnő) információt adják tovább a politikusoknak, hanem megírják róla véleményüket. Ezek az elemzők az esetek többségében sokkal képzettebb emberek, mint a politikusok, látókörük is szélesebb - egyszóval ők csakugyan a maguk helyén vannak és munkájuk hasznos. Amit nem mindig lehet elmondani a politikusokról.

Ezt persze nem csupán mi látjuk így. Az egyik legilletékesebb, Robert M. Gates, aki az 1990-es években volt több titkosszolgálat vezetője, azt írta: „Az elnökök azt várják, hogy a felderítés a bele fektetett pénzért cserébe információkat ad, és ezekből ők megtudják, ki akar hatalmukra törni, kik készítenek elő államcsínyt, merényletet, katonai mozgásokat és hasonlókat.” (Un Opportunity Unfulfilled: The Use and Perceptions of Intelligence at the White House - in: „Washington Quarterly”, 1989, téli szám.)

Mindez, ismételjük, mit sem ér, ha nincs legalább olyan jól megszervezve a feldolgozás, az információk értékelése - vagy még jobban is, mint beszerzésük. Sajnos Amerikában is nemegyszer megesett, különösen az első világháborút megelőző években - hogy amit a kémek, a felderítők verejtékes munkával, életük kockáztatásával (vagy olykor annak elvesztése árán) megszereztek, azt a központokban hamisan értékelték, vagy késve kezdtek vele foglalkozni - mi által az információ teljesen értékét veszítette. Rosszabb esetben a késedelmes értékelés és reakció miatt kint a „terepen” dolgozó kémek vesztek oda és lebukásukat, sőt nemegyszer fizikai pusztulásukat is saját, nem kellően felkészült bajtársaiknak, a rossz értékeléseknek vagy a rosszul reagáló döntéshozóknak „köszönhették”.

Erre a legjobb példa az előbb már említett Roosevelt elnök. Aki ugyan roppantul kedvelte a kémeket és izgalmas világnak vélte a kémkedést - de ő maga mégsem vette eléggé komolyan a rádiótáviratok lehallgatásából eredő jelentéseket arról, hogy Japán alattomos módon meg fogja támadni az Egyesült Államokat. Persze, amikor a baj már megtörtént, vagyis sok ezer amerikai katona és polgári lakos veszítette életét, ez a szemlélet megváltozott.

Csak az a baj, hogy ilyen véres események, tömeghalálok kellettek ahhoz: végre az amerikai elnökök is belássák, háborúban milyen nagy szükség lehet a felderítőkre, kémekre és elhárítókra (ami a béke időszakát illeti, arról nagyon is megoszlanak a vélemények…) így aztán a huszadik század második felében már alapjaiban megváltozott a helyzet.

Azt ígértük, hogy szót ejtünk azokról a titkosszolgálatokról vagy azokhoz hasonló képződményekről, amelyek időben alaposan megelőzték a CIA-t és oly jellemzőek voltak az amerikai történelem egyes korszakaira.

Washington elnök több hálózatot is működtetett - egyik emberének történetét James Fenimore Cooper írta meg „A kém” címmel - és a kémkedéssel szívesen foglalkozó elnök még értett is a dologhoz. Persze az első kémek a megszálló, majd legyőzött angolok ellen dolgoztak és mivel nem volt gyakorlatuk, bizony nemegyszer lebuktak és kivégezték őket. Ez a szakma már akkor is veszélyes volt.

Később sem volt igazán szervezett kémszervezet, de az egész tizenkilencedik századon át a Kongresszus - vagyis az amerikai parlament - megbékélt azzal a gondolattal, hogy titoktartási okokból a kémkedés egyszer s mindenkorra tartozzon az Elnök és tanácsadói alá. Ami érthető is, hiszen egy kongresszusi bizottság vagy vizsgálat akaratlanul és annyi titkos témát húzott volna elő a napvilágra, ami viszont egyáltalán nem volt kívánatos.

Csak a század közepén kezdték firtatni, hogy nem lehet ellenőrizni, mire megy el a pénz, amit a titkosszolgálatoknak juttatnak - ha nem „nyúlhatnak bele” annak működésébe. Ez a probléma mellesleg a mai napig él, és nem csupán az USA-ban.

Az akkori tanácsadók is azt mondták az akkori Elnöknek, ne engedje, hogy a Kongresszus megtudjon bármit is a titkos akciókról. Még azt sem, mennyi pénzt használtak fel!

Az érv - vagy az ürügy - ismét csak a nemzet biztonsága volt. Hivatkoztak hát arra, hogy az Amerikával szembenálló nagyhatalmak csak azt lesik, mikor tudhatnak meg bármit is a titkosszolgálatokról, akcióikról, pénzügyeikről stb. Ehhez azt is tudnunk kell, hogy igazi „titkos szolgálat” mint szervezet, forma vagy intézmény akkor sem létezett. Időnként valami akcióra kiküldtek egy vagy több embert, akiket régi ismerőseik, katonatársak közül verbuváltak - és ennyi. Nem volt ez másképpen az 1840-es években Mexikó ellen vívott háború során, és később sem.

A szecessziós háború („Észak Dél ellen”) idején a Pinkerton-féle magándetektív-társaság figyelmeztette Lincoln elnököt egy ellene készülő merényletre. Hogy valós volt-e a figyelmeztetés, nem tudni, de Lincoln kénytelen volt álnéven, más vonattal utazni, félve a merénylőktől. Ez annyira ütközött egész jellemével és természetével, hogy élete végéig megutálta a kémeket, detektíveket, sőt a testőrséget is. Négy évvel később éppen azért, mert ismét nem hitt a figyelmeztetésnek és nem alkalmazott testőröket - érte el őt egy merénylő golyója.

Akkor is voltak kémek, északiak délen és déliek északon, persze ezek tevékenységét senki sem koordinálta. Minden tábornoknak, hadsereg-résznek voltak saját kémei, ezek hol civilben ügyködtek, hol egyenruhában bravúroskodtak.

Végül is a háború után a pénzügyminisztérium (pénzügyi titkárság) alapította meg az első formális titkosszolgálatot, amely természetesen ezt a nevet is kapta („Secret Service”). A máig élő amerikai mítoszokkal ellentétben, ez kezdetben egyáltalán nem foglalkozott kémkedéssel. Inkább a lelkiismeretlen hadiszállítók, katonai tolvajok, szökevények, hamiskártyások és prostituáltak üldözésével foglalkozott - merthogy ez volt az igazi feladatköre. Mint minden nagy állam kormányának, a washingtoni államszervezetnek is szüksége volt arra, hogy diplomáciai és egyéb akcióit a titok homálya borítsa. Ezért például rejtjeles táviratokat kellett küldeni idegen követségekre, stb. Ezért szerveztek a minisztériumok mellett egy távírdát, ahová kódokhoz értő személyeket vettek fel. Ezek egy része később ezt a tudását a lassan keletkező „kémszervezetekben” kamatoztatta.

A Lincoln-korszakról és a későbbi évekről szóló forrásokban számos anekdota-szerű történetet olvashatunk hősies vagy kevésbé szerencsés, bátor és gyáva kémekről. Ezek egy része egy Bureau of Military Information nevű szervezetben működött, ami katonai kémkedéssel foglalkozott, de aztán feloszlatták. A már említett Secret Service emberei eleinte éveken át főleg hamispénz-gyártókkal küzdöttek. Mígnem 1908-ban létrehozták a Bureau of Investigation-t, aminek nevéhez később ragasztották a „Federal” jelzőt és lett belőle a máig ismert FBI - ezek az ügynökök védelmezték a mindenkori elnököt is. De volt úgy, hogy csak nappal, vagy csupán akkor, ha az utazott valahová. Csak 1902-ben, amikor egy lengyel származású merénylő megölte McKinley elnököt, vezették be az amerikai elnökök - máig tartó - huszonnégy órás védelmét.

Azokban az évtizedekben két dolog miatt sem fejlődhetett igazán az amerikai titkosszolgálat vagy kémszolgálat. Az egyik az volt, hogy az elnökök nem mutattak iránta nagyobb érdeklődést (és mint fentebb láttuk, ezt a feladatot általában az elnökökre bízták). A másik ok az volt, hogy az USA akkoriban is elég nagy és erős volt ahhoz, hogy kívülről egyetlen állam se fenyegesse. Ha pedig nem volt veszély - miért védekeztek volna ellene? Miért hoztak volna létre rengeteg pénzt felemésztő szervezetet, amelynek gyakorlatilag szinte alig lett volna dolga?

Talán nem árt megjegyezni, hogy azért ez a szemlélet nem nyert teret az amerikai hadsereg egyes fegyvernemeinél. Például a haditengerészet megalkotta a maga katonai felderítő szolgálatát és így tett a szárazföldi hadsereg is. Amikor a hadihajókat mániákusan imádó C.A. Arthur lett az USA elnöke (1881.) nagy erőkkel fejleszteni kezdte a flottát, majd egy év múlva segített létrehozni az Office of Naval Intelligence-et, vagyis a Haditengerészeti Felderítő Hivatalt. De hogy ne képzeljünk mindjárt egy erős szervezetet - csak mellékesen jegyezzük meg: az ONI teljes létszáma eleinte… négy főt tett ki! Bár érdekes módon - mintha a jövőbe láttak volna - feladatköréül azt jelölték ki, hogy „gyűjtsön olyan információkat, amelyeket a védelemért felelős intézmények háborúban és békében egyaránt felhasználhatnak”. Vagyis egyáltalán nem csak harci feladatokra akarták használni, hanem - mai nyelven szólva - akár még az ipari kémkedés is belefért a „pakliba”.

1885-ben a szárazföldi erők is létrehozták a maguk felderítő szervezetét, a MID-et (Military Intelligence Division), amely összesen írd és mondd… egy tisztből állott! Óh, boldog békeidők…

Akkoriban a tisztek többsége egyáltalán nem akart felderítő lenni, mert azt a munkát… unalmasnak tartotta. És lehet, amerikai viszonylatban, a béke évtizedei alatt csakugyan az is volt. Az ONI például fél évszázadon át tevékenykedett, de néhány időszaktól eltekintve csakugyan nem történtek ott eget rengető dolgok.

Az ONI két nagy patrónusa a két Roosevelt - nagybácsi és unokaöccse, később mindketten elnökök - voltak. Ugyanis fiatal korukban mindketten a tengerészeti ügyekkel foglalkoztak és innen maradt bennük ez a rokonszenv. A tizenkilencedik és huszadik század fordulóján a Spanyolországgal vívott háború és a Kuba melletti csaták idején felment a tengerészeti felderítők ázsiója, ám az azt követő békeidőben ismét visszasüllyedt minden a poros unalomba, a papírmunkába. Néha történt valami pár héten vagy hónapon át - például a panamai csatorna ügye - amikor a kémek szóhoz jutottak, az ügynökök kint a „terepen” tehettek valamit, aztán ismét beállt a béke!

Nemegyszer az egyes elnökök arra is felhasználták az ONI-t, hogy adatait kissé kozmetikázva vagy egyenesen e célból hamisítva a Kongresszus felé dokumentálhassák véleményüket, alátámasszák félelmeiket vagy dicsekvésüket. Az amerikai tengeri flottát felemelő elnökök szépen sorban elhitették az amerikai közvéleménnyel, hogy erre szükség van, mert más országok flottái ijesztő tempóban növekednek és Amerika lemaradhat ebben a versenyben. Holott már az 1900-as évek elején is az amerikai hadiflotta volt az egyetlen, amely képes volt folyamatosan járőrözni az egész földkerekségen, minden óceánon anélkül, hogy bárkitől is tartania kellett volna!

Ezenközben eléggé szánalmas volt az amerikai kémszolgálat és működése sem adott okot a lelkesedésre. De mivel - említettük - az országot igazi veszély nem fenyegette, senki sem vette észre a titkosszolgálat hiányosságait. Már ha ilyen fél-amatőr körülmények között egyáltalán beszélhetünk igazi „titkos szolgálatról”. A korról szóló amerikai szakmunkákban nemegyszer találkozhatunk ilyen kifejezésekkel: „álügynökök” és „majdnem-ügynökök”, „pancserek” és „amatőrök”… Mindez aligha véletlen.

Mindenesetre a huszadik század elejéig a legtöbb amerikai - és ebbe értsük bele a politikusokat is - úgy vélte, hogy a kémkedés az valami nagyon csúnya, erkölcstelen dolog - békeidőben! A háború persze más dolog, ott szükség van az ellenség mozgásának, tartalékainak, szándékainak felderítésére. No de békeidőben? „Úriember nem leselkedik”, mondogatták és úgy vélték: az, hogy más államok ilyenkor is kémkednek, csupán azok erkölcstelen, alacsonyabb rendű voltát bizonyítja napnál fényesebben - az igazi gentlemaneknek ezt nem kell utánozniuk…

E téren is nagy változást hozott az első világháború.

Az amerikaiakat 1914 és 1918 között a hazájukban tevékenykedő német kémek ébresztették rá arra, hogy fel kell venni a harcot. Minden lemaradás életveszélyes lehet. 1915 májusától Wilson elnök utasítására az amerikai titkosszolgálatok azt kutatták, hogy kik, hol, mikor és hogyan sértették meg az amerikai semlegességet. Hamarosan le is lepleztek néhány ügynököt, akik a washingtoni német nagykövetségnek próbáltak információkat szerezni.

Egy külön könyvet lehetne írni azokról az esetekről, amelyek során a Secret Service kezdő ügynökei egyre jobban belejöttek a dologba és sikerült német ügynököket fogniuk nemcsak Washingtonban, hanem szerte a kiterjedt országban. Amikor aztán az USA belépett a háborúba a központi hatalmak (Németország és szövetségesei) ellen, nőtt a nyomás. A németek szabotázsakciókat szerveztek és egyik nagy akciójuk az volt (helyesebben: lett volna), hogy Mexikó és az USA között háborút robbantanak ki. Ezzel elvonták volna az amerikai erőket az európai frontokról. Már akkor is nagy együttműködés volt a brit és az amerikai titkosszolgálat között. Már csak azért is, mert a profi brit hírszerzők-részben Európában, részben az USA-ban is többet tudtak a német ügynökökről, mint az amerikaiak. Később persze az amerikaiak is többre lettek képesek.

Az amerikaiak akkoriban több ilyen szervezettel is rendelkeztek és ezek mind részt vettek a németek elleni küzdelemben. Az USA katonai felderítése, a haditengerészet felderítése, a Secret Service, a new yorki rendőrség, és egyáltalán a rendőrség felderítő osztagai, az USA vámhivatalának nyomozói, az igazságügyi minisztérium nyomozóhivatala (az FBI elődszervezete) vállvetve harcoltak a beküldött vagy ott letelepedett német ügynökök ellen.

Érdekes színfolt, amiről ma már kevesen tudnak. Az 1917-es oroszországi „forradalmat” (ami valójában egy kis katonai puccs volt csupán) követően a titkosszolgálatok figyelték az USA területén élő és szervezkedő orosz munkásokat. Ezekből elég sok volt és Leninék köztük is terjesztették a kommunista ideológiát. A nem titkolt cél az volt, hogy majdan az amerikai proletariátus szerezze meg a hatalmat abban a nagy és erős országban. A szolgálatok 1919-től kezdve nagy razziákat rendeztek az orosz munkások szervezeteiben és összejövetelein, sokakat megfigyeltek és elfogtak. Volt olyan, hogy 6-700 embert fogtak el, vagy ötvenet deportáltak is az országból - „vissza a feladónak”, vagyis Oroszországba.

Ugyanakkor például az amerikai rejtjelfejtők, kódtörők sehol sem voltak. Léteztek ugyan, de 1921 után egyetlen idegen nagyhatalom kódját sem tudták feltörni, legkevésbé éppen a veszélyesnek minősített szovjetekét. Ezek után az ügynökök is nemegyszer csak sötétben tapogatóztak, nem volt nyom, amelyen elindulhattak volna felderíteni és ártalmatlanná tenni az országba bejutott külföldi ügynököket.

Az 1920-as évek vége felé mindinkább a japánokra álltak rá, de mivel kódfeltörést ott sem tudtak végrehajtani, hát sok ügyről simán lemaradtak. A SIGINT-nek rövidített rejtjelhivatal hát nem állt a feladat magaslatán. Később ennek itták meg a levét az amerikaiak Pearl Harbornál.

Sokat írhatnánk a Franklin Delano Roosevelt nevével fémjelzett időkről, a harmincas évekről. A már említett titkosszolgálatok tovább dolgoztak, különösen az ONI-ról maradt fenn számos feljegyzés.

Ahogy nőtt a német fenyegetés - különösen miután Hitler hatalomra jutott Berlinben - úgy nőttek az állam hadikiadásai is. De ezzel együtt nem vették még elég komolyan sem a katonai, sem a civil felderítést - mindig kevés pénz jutott a titkosszolgálatoknak. Amelyekből így is elég sok volt és azok olykor egymást akadályozva dolgoztak. Inkább az FBI-t erősítették (akkor már ez lett a neve) és azt hitték, az majd mindent meg tud oldani az országon belül és kívül. Nem így lett.

A harmincas évek második felében az amerikai ügynökök igyekeztek rajta tartani a szemüket nem csak a fasiszta, de a kommunista ügynökökön is. Ugyanakkor, amikor a német titkosszolgálatok már javában dolgoztak nemcsak Európában, hanem az USA területén is (mindezekről érdemes elolvasniuk Ladislaus Faragó és Stefan Niemayer magyarul is megjelent könyveit - a kiadó megjegyzése) - addig az amerikai szolgálatok vezetői még azt sem nagyon tudták, hogy az Abwehr (a náci katonai hírszerzés) és a Gestapo (a német titkosrendőrség) két különböző szervezet!

Ez a naivitás is sokba került később. Az amerikaiak sokszor saját kárukon tanultak meg viselkedni, mozogni és tevékenykedni a felderítés, a titkosszolgálatok világában. És éppen akkor, amikor e téren alapos és sokoldalú információkra lett volna szükségük, elsősorban éppen a kormánynak.

1939-ben maguk is belátták - főleg Roosevelt - hogy a szétaprózott szervezetek nem képesek hatékonyan részt venni a már háborúzó hatalmak elleni harcban. Ezért az FBI, a MID és az ONI igazgatói egy - sajátos névvel illetett - igazgatóságot hoztak létre, amelyet Interdepartemental Intelligence Committee-nek, vagyis a minisztériumok közti felderítő bizottságnak (rövidítve IIC) neveztek el. A munkájukról elsősorban éppen az Elnök felé kellett jelenteniük.

A világháború alatt arattak sikereket otthon is - például felgöngyölítették azt a pénzügyi hálózatot, amelynek segítségével az orosz-kommunista kémszolgálat az amerikai akcióit, szabotázsait pénzelte és ügynökei fizetését folyósította. Aztán az USA ismét belépett a háborúba és újra rászorult az európai hadszíntereken már javában tevékenykedő idegenek, elsősorban britek segítségére. Valamivel később aztán a japánok lettek a fő ellenfelek, akikkel a háború még akkor is tartott, amikor annak 1945 májusában már vége volt - Európában. De még előbb meggyőződhettek róla, hogy Berlinben - legalábbis távlati tervekben - már felosztották nemcsak Dél-, de Észak-Amerikát is, mint leendő német birtokokat. A harc tehát életre-halálra ment - mint a totális diktatúrák ellen mindig.

Amikor véget ért a háború, sajátos harc indult meg a berkekben. A titkosszolgálatok főnökei sejtették, hogy a nagy világégést követően nem lesz szükség annyi szervezetre, sem azok addigi létszámára - nem is szólva az alaposan felduzzasztott költségvetési keretekről. Hiszen békeidő jön, és ilyenkor a régi hagyománynak megfelelően az USA-ban minden elcsitul, felhagynak a fegyveres készülődéssel és csökkennek a hadikiadások.

Megindult a versenyfutás, mely szervezetek maradjanak meg, és melyek nem. Truman elnöknél sorban kilincseltek a szolgálatok vezetői, akik nem átallották egymás ellen is áskálódni. De olyan is akadt, aki saját szervezetének addigi sikereit baráti újságírók révén a sajtóban népszerűsítette, persze jócskán túlozva -, hogy a közvéleményt szervezete mellé állítsa. Egyszóval mindent megtettek a túlélésért…

Már 1945 szeptemberében megkezdték az egész katonai felderítés újjászervezését. Különösen a kommunikációs rendszereket és a kódfejtőket szervezték újjá. Jobb felszerelést kaptak, majd hamarosan a kialakult katonai, angolszász szövetségi országok segítségével voltaképpen az egész Földet behálóztak a SIGINT-tel! A rádiólehallgatás és rejtjelfejtés amerikai irányítással lassanként befonta a nyugati és déli féltekéket, magában foglalta az USA és a Brit Birodalom területét, vagyis Kanadát és Ausztráliát is. A legfőbb ellenség természetesen attól kezdve nem a tönkrevert fasiszták, hanem a Szovjetunió volt. Moszkvában nem is titkolták, hogy új világrendet akarnak megvalósítani (csakúgy, mint Hitler vagy japán és olasz elvbarátai valamivel korábban) és mivel a kommunizmus eleve csak diktatúrán és erőszakon alapult, másképpen létre sem jöhetett - hát a szabad világot ettől a valóban nagy erőtől féltették.

Nem is ok nélkül, mert mint már a negyvenes évek vége felé kiderült, a szovjet NKVD hatalmas mélységekben hatolt be Amerikába és annak életében egyre nagyobb szerepet játszottak a szovjet ügynökök. Ügynökök figyelték meg a gyanús kormányhivatalnokokat, és nem is eredménytelenül. Az ő segítségükkel és több átállt szovjet ügynökkel együtt számos, tisztes amerikai hazafinak tartott férfiról és nőről derült ki, hogy már huzamosabb ideje dolgozik az ellenségnek. A sok feladat és a szétaprózott ellenakciók mindinkább érthetővé tették azt a logikus kívánalmat, hogy egy szuperszervezet foglalkozzon mindezzel, Egy olyan, amely egyrészt megvédi az országot a belső ellenségektől, odaküldött vagy megvásárolt ügynököktől - ugyanakkor az USA területén kívül is képes ellenakciókra. Gyakorlatilag - bárhol a világon!

Mindez 1947 elején kezdett testet ölteni, amikor az amerikai kongresszusban komolyan kezdtek foglalkozni a nemzetbiztonsági törvénnyel (National Security Act). A különféle, már létező - különösen katonai - szervezetek foggal-körömmel védelmezték már létező felderítő-szolgálataikat. Érveik nemegyszer logikusak voltak - hiszen alapvetően mások az érdekeik, a működési területük, mint egy „civil” titkosszolgálatnak. Ezért végül is megmaradt a három fegyvernem: a szárazföldi erők, a haditengerészet, és a légierő katonai felderítő és elhárító szolgálata. Csakúgy, mint a világ valamennyi nagyobb hadseregénél, ez máig így van az USA-ban is.

Viszont létrehozták a Nemzetbiztonsági Tanácsot (National Security Council - NSC), amelynek Truman elképzelései szerint minden, az ország, az állam vagy vezetői, egyáltalán az USA érdekei elleni eseményt, folyamatot figyelnie kellett és arról, időről időre értesítenie az Elnököt.

Mindez azért érdekes számunkra, mert az NSC általános vezetése alá rendelték az ugyanezen rendelettel létrehozott CIA-t, a Central Intelligence Agency-t, vagyis Központi Hírszerző Ügynökséget. Amit aztán később az ott dolgozók egyszerűen „a Cégnek” neveztek el és ezt a mintát a világ számos más titkosszolgálata is követte - legalábbis ami a szleng-elnevezést illeti.

Történt mindez 1947 júliusában.