Nemere István

HÁNYSZOR ÉLÜNK

NEGYEDIK TÍPUSÚ TALÁLKOZÁSOK

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-312-2

MOBI ISBN 978-963-453-313-9

TARTALOM

A KEZDET
TUDOMÁNYOS MEGKÖZELÍTÉS
HALÁLKÖZELI ESEMÉNYEK
A TÚLVILÁG
ÉLETEK VÉGELÁTHATATLAN SOKASÁGA?
VALÓSÁG VAGY HALLUCINÁCIÓ?
AKIK TÖBBSZÖR SZÜLETNEK
HÁNYSZOR EGYMÁS UTÁN?
TUDOMÁNYOS ELLENÉRVEK
MI A LÉLEKVÁNDORLÁS?
HOL VAN AZ A MÁSIK VILÁG?
A LELKEK VILÁGA IS A MIENK

A KEZDET

Rögtön előrebocsátom: lehet, hogy ez a szó egyáltalán nem illik ide. Mert bár ez ugyan valóban kezdete egy kis könyvnek, sőt annak első részének is – de a „kezdetek” vagy „kezdet” szóval mindig a dolgok elejét, az ősi kiindulópontot szeretnénk jelölni.

Bizony lehet, a „dolgok kezdete” nem itt van. Ha arról tárgyalunk, hogy az ember hányszor születik erre a világra, hányszor él-a kezdet szónak más értelme is lesz. A világ, az értelem kezdete, a mindenség kezdete … De ne menjünk bele abba, amit jelenleg elégséges információ híján még nem igazán tudunk magyarázni.

Nem mintha a „Hányszor élünk?” kérdésre máris szabatos választ tudnánk adni. A kezdeti korban, vagyis amikor már emberi őseink kezdtek lelki életet élni, minden bizonnyal hittek abban, hogy az ember több, mint a teste. Hogy ez pontosan mikor volt, nem tudjuk. A régészek és antropológusok is vitáznak ezen. A lényeg: már akár 100 ezer évvel ezelőtt (!) is voltak jelei annak, hogy valamiféle hit létezett. A világ az ősember számára sem volt már egyszerű. A természeti erők mögött számára ismeretlen, de tapasztalható hatásai miatt rendkívül erős lényt vagy lényeket sejtett. A természethez ma is nagyon közel álló népeknél megfigyelhető ugyanaz, ami akkor globálisan érvényes lehetett az ősemberi világban: az összes nagy, jelentős dolog, és ami életet mutatott (az igazi élőn kívül) az Isten volt. Ma azt mondanánk: szent volt. így tehát szentek voltak a nagy sziklák, a termetesebb fák, a folyók, tavak, hegyek, szakadékok. Bizonyos állatok is, mivel megérdemelték valahogyan a megkülönböztetett figyelmet.

A csodálkozás, értetlenség, sőt döbbenet amiatt, hogy az ember, aki él és mozog, egyszer csak mozdulatlanná válik, és többé nem ad életjelet – a legkorábbi időktől elkísérte őseinket, ám megérteni nem voltak képesek. (Sokan ma is így vannak vele, ha egy nagyon közeli hozzátartozójuk hal meg.) Úgy érezték, elszökött belőle valami, ami a legfontosabb tulajdonságát: az életét jelentette. Az erejét, azt, hogy mozgott, gondolkodott, beszélt, cselekedett. Tehát ez a plusz, ez az ismeretlen valami az, ami valóban kezdettől izgatta az embereket. Később elnevezték léleknek, és sarkalatos részévé vált a lassan épülő vallásos (tehát filozófiai) felépítménynek.

Most ugorjunk egy nagyot: nincs olyan ember ma sem, aki – ha egy kicsit is szokott gondolkodni – élete legalább egy bizonyos szakaszában nem foglalkozna ezekkel a gondolatokkal. Sokan csak öregkorban kezdenek ezen töprengeni. A legtöbben – a nem vallásosak között – általában csak legyintenek egyet, mondván: a probléma meghaladja őket, nincsenek abban a helyzetben, hogy megtudják az igazságot. Ez kétségkívül igen kényelmes álláspont is egyben, de ne bántsuk ezeket az embereket. Hiszen a nagyon okosak sem jutottak a problémák végére.

Számosan vannak a hívők, az ő dolguk sokkal egyszerűbb. Ők egyszerűen elfogadják a már készen hirdetett tanokat, miszerint a lélek az ember folytatása, amely a túlvilágra jutás attól függően, hogyan viselkedett az ember (a lélek „gazdája”?) itteni életében, aszerint nyer majd abban a másik világban megbocsátást vagy büntetést. A hívőktől tehát egyszerre irigyelhetjük ezt az egyszerű, de nyilván igen megnyugtató lelkiállapotot, és gondolhatjuk azt is: szegények sohasem fogják megtudni úgy igazán, miről is van szó, hiszen elfogadtak egy kész, de semmivel sem bizonyított elméletet.

Lehet, hogy nem ilyen egyszerű a dolog. Sőt, biztos, hogy nem ilyen: a jelek arra mutatnak, a probléma bonyolult és sokrétű. Ám annak, aki ezen a ponton máris abbahagyná az olvasást, mert úgy hiszi: a vallásos és az ateista érvek csapnak majd össze a következő lapokon – azt mondom: ne tegye … ! Csak ezután lesz érdekes, mivel megpróbáljuk bebizonyítani, hogy feltehetően ugyan létezik valamiféle „lélek”, ám azt megmagyarázhatjuk a vallás, az istenhit teljes kizárásával is!

Anélkül persze, hogy biztosra mehetnénk. Nem tudhatjuk ugyanis, valóban az igazi változatra leltünk-e rá – erre talán még századokig vagy évezredeken át kell majd várnia az emberiségnek. De azért érdemes részt venni egy ilyen, roppant izgalmasnak ígérkező szellemi kalandban.

Tehát induljunk el az új úton.

TUDOMÁNYOS MEGKÖZELÍTÉS

A tudomány sokak szerint kissé nevetséges vagy mondhatni közönséges módon is megpróbált a lélek fogalmához közeledni. Ismeretes a pár évtizeddel ezelőtt egy skandináv államban elvégzett kísérletsorozat, amikor is a neves orvostudor haldokló kórházi betegek ágyát nagy mérlegre állította az utolsó órákban, és a halál beálltának pillanatában azt vizsgálta (igencsak egzakt módon), hogy mennyivel lett hirtelen könnyebb az éppen távozó (latinul exitus: elmenő) teste…?

Mielőtt valaki jót nevetne, hadd folytassam: az illető szakmunkáiban és sajtócikkekben azt állította, hogy minden esetben észrevehető volt kb. 3 dekagramm súlyvesztés. Először azzal gyanúsították, hogy nem vette figyelembe: a haldokló utolsó sóhajtásával kiengedi tüdejéből a levegőt, és talán ennek a súlya az az ominózus három deka…? De elgondolkoztató volt, hogy ez a mennyiség megközelítőleg egyezett minden beteg esetében legyen a haldokló férfi vagy nő, idős vagy még gyerek. Márpedig az emberek tüdeje nem egyforma, különösen nagy különbségek figyelhetők meg gyerekek és felnőttek, egyes nők és férfiak között. Ebből következően azok befogadóképessége, űrtartalma, vagyis a bennük lévő levegő súlya nem lehet azonos. Nincs hát kizárva, hogy amit orvosunk mért, az esetleg mégis a lélek súlya…?

A kutatók régóta próbálnak utánajárni a dolognak. Századokkal korábban már azon tanakodtak, ha van lélek, hol, a test melyik részében lehet a „székhelye”? A szív mint olyan, hamar kiesett a versenyből, hisz azt csak a romantikus költők tartották minden érzelem és szenvedély központjának. A biológia nem igazolta ezt a feltevést. Helyét átvette az agy – de akkor azon is elvitázgattak egy ideig, hogy vajon annak melyik részében keresendő? Mivel az agy tevékenységéről még ma sem tudunk eleget, és ez a dolgok bonyolultsága miatt még jó ideig így lesz, a kérdés nem dőlt el.

Lépjünk túl rajta. Nem tudjuk, hol van a lélek, ha egyáltalán ilyen módon ragaszkodik testünkhöz, és folyton abban foglal helyet. Mert bizony, különösen a későbbiek fényében talán az sem kizárt:

a „lélek”, a tudat, vagy az a bizonyos plusz létezzen bármilyenképpen – nem is kötődik fiziológiailag az emberi testhez! Valahol itt van a közelünkben, általunk ismeretlen módon soha nem hagy el bennünket, de nem csak a testünkben lehet, abba belebújva, azt mintegy hordozóként, eszközként felhasználva.

Más művekben sokfelé olvashattunk már konkrét esetekről, ma is élő emberekről, akik képesek ezzel a „tudatukkal” elhagyni testüket, vagyis azon kívül és attól fizikailag függetlenül, de annak utasításaira feladatokat elvégezni. Mindenképpen le kell szögeznünk: a test és a lélek(?) közötti összefüggés nem kétséges. Maradjunk ennyiben, egyelőre.

Bizonyos jelek arra mutatnak, hogy ez a lélek vagy nevezzük bárminek, többre képes, mint amit az emberekről általában fel szoktunk tételezni eddigi ismereteink és tapasztalataink alapján. A testet, ha bezárják valahová, nyilván nem tud onnan eltávozni. Csak a képzelet, ahogy mondani szokták. De mi van akkor, ha a test is börtön egyben, ám az a bizonyos lélek ebből bármikor kiléphet? És úgy is, hogy azzal nem okozza a test halálát, legfeljebb ideiglenes, általában rövid ideig tartó „tetszhalálszerű” állapotát, ájulását, eszméletvesztését?

Ismeretesek olyan esetek (régebbi ilyen tárgyú könyveimben már szóltam róluk), amikor az esemény színhelyétől földrajzilag igen távol élő emberek egy bizonyos politikai jellegű eseményt vagy nagy szerencsétlenséget „láttak”. Két lehetőség van itt: amikor az eseménnyel egy időben látták azt, bár a kor műszaki szintién semmilyen természetes módon nem szerezhettek róla információt éppen a földrajzi távolság miatt. (Nem volt sem rádió, sem tévé.) Ismerünk olyan eseteket a szakirodalomból, amikor valakik ezer és ezer kilométerrel távolabb „megjósolták” (rossz a kifejezés), hogy ez vagy az a nagy tengerjáró hajó katasztrófában veszett oda. Elmondták néha annak körülményeit is – és a megmenekült hajótöröttek elbeszéléséből később ugyanaz a kép bontakozott ki. Az időpontok is egyeztek, vagyis egyértelmű: a „távolba látó emberek” a katasztrófa jelen idejében szereztek tudomást a dologról.

A másik esetfajta még érdekesebb. Ugyanis nemegyszer előfordult: bizonyos emberek az eseményeket megelőzően látták azok lefolyását, bekövetkeztét. Ez igazi jósolás! Ellenőrizhetetlen krónikák már az emberi történelem kezdetétől adnak hírt ilyesmikről. Mint tudjuk, egyes civilizációkban – például az ókori görögöknél és rómaiaknál is, de nem csak ott – a jóslást, a jövőbeni események előrelátását valamilyen formában intézményesítették is. Ma azt mondanánk, szakirányú intézményeket hoztak létre, ahol az ott „dolgozók” tulajdonképpen „munkaköri kötelességüknek” tarthatták a jövő előrelátását és jelzését. A jósdákban főleg nők dolgoztak (érzékenyebb idegrendszer…?), és rendre válaszokat is adtak az eléjük kerülő „ügyfeleknek”, akik pénzért vagy más juttatásokért, avagy egyszerűen hatalmuk folytán (királyok, uralkodók) követelhették az előrejelzéseket. A dolog aligha működhetett úgy, hogy a jósok mindent nagyon pontosan előre láttak; ez esetben nem adtak volna olyan homályos, többféleképpen is értelmezhető leírásokat. Innen erednek a máig használatos, erre utaló kifejezések, például „dodonai jóslat” stb.

A római korban a hatalmi szerveknél úgynevezett papok dolgoztak, akiknek feladatuk volt az előrejelzés. Ha a hadvezérek csatába indultak, a jósok kötelessége volt minden ütközet előtt megjósolni, mi lesz az ütközet kimenetele – vagyis valamiképpen megkönnyíteni a vezérek tevékenységét. Gyakran előfordult, hogy a jósok (állatbelekből, madarak röptéből és talán más módokon is, amelyekről fentebb írtunk) előző napon adott jelentései miatt átrendezték a harcállásokat, a felvonulási és ütközetterveket vagy éppen elhalasztották a csatákat. Ily módon tulajdonképpen sohasem derülhetett ki: mi lett volna az ütközetek végeredménye vagy kimenetele, ha nem hallgatnak a jósokra? Tény azonban, hogy e jós-papok századokon át nagy megbecsülésnek örvendtek, és gyakorlatilag mindenki hitt nekik. Mai szemléletünkkel gyaníthatjuk: nemcsak a hagyományokhoz való ragaszkodás miatt volt így. A jósoknak számos esetben jelentős eredményt kellett felmutatniuk.

Az előrejóslás esetei közül különösen kiemelkedő volt az, amikor egy magyar főpap 1914-ben, egy hajnalon megálmodta, hogy Ferenc Ferdinánd trónörököst és feleségét Szarajevóban merénylők meggyilkolják. Az eset elég jól dokumentált. A merényletre aznap délelőtt került sor; tehát az illető lelke olyan eseményt jelzett-látott előre, amely akkor még meg sem történt. Miképpen lehetséges ez…?

Később erre még visszatérünk. Nincs kizárva, hogy az események sem csak egyetlen időfolyamatban, lineárisan zajlanak. Nem biztos, hogy amíg itt a mi világunkban meg nem történnek, addig senki itt élő ember nem tudhat pontos lefolyásukról, sőt bekövetkeztükről sem. Ám ha így is lenne – mi a magyarázat, hogy egyesek előre tudják? Valahol annak már meg kellett történnie, hogy a lélek láthassa, információt szerezzen róla. Vagy az információ egészen más úton-módon érkezik, és nincs köze ahhoz, hol és mikor történik meg az esemény … ? Vagy hogy egyáltalán megtörténik-e úgy, ahogyan azt később mi is tapasztaljuk? Esetleg ugyanaz a dolog többféleképpen, sokféleképpen történik meg, aztán a vak véletlen vagy más tényező választja ki azt, amelyik majd a mi világunkban ténnyé, eseménnyé tehát valósággá válik?