A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Meghan March: Take Me Back, Red Dress Press, 2017

Fordította
GOITEIN VERONIKA

© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2018

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Faniszló Ádám

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-48-9

A KÖNYVRŐL

A tengerparton szerettünk egymásba, a mennyországban házasodtunk össze, és minden tökéletes volt. Azaz minden tökéletes lett volna, de a boldogító igen sajnos nem garantálja, hogy boldogan élünk, amíg meg nem halunk. Két évvel később szinte magunkra sem ismerek. Falakat emeltünk magunk köré. Ideje változtatni. Vissza kell térnünk a mennyországba. Vissza kell térnünk, hogy lássuk, megmenthető-e még a házasságunk. Nem akarok lemondani a feleségemről, de mindent kockára kell tennem, ha meg akarom menteni a kapcsolatunkat. Mindketten súlyos múltat hordozunk. Számtalan nehéz titkot. Az életünkért küzdünk. Lehet, hogy összetörünk, de nem adjuk fel.

1. FEJEZET

KAT

A fenébe! El fogok késni.

Rápillantok az órára a telefonomon, már vagy tizenhetedszerre, miközben a houstoni reptér felé tart a kocsi. Ha lekésem a gépet, Dane sosem bocsátja meg. Két éve vagyunk házasok, ismerem annyira, hogy ebben biztos lehetek.

– United Airlines, ugye? – kérdi a sofőr.

– Igen, oda, legyen szíves. A gépem kevesebb mint egy óra múlva indul.

A férfi a visszapillantó tükörben grimaszol felém.

– Remélem, nincs poggyásza, mert lehet, hogy azt már nem lesz ideje feladni.

– Nem, nincs poggyászom. Csak… siessünk.

Megrázza a fejét, morog valamit, aztán rákanyarodik a United Airlines termináljához vezető sávra. Lelki szemeimmel már látom is, ahogy a férjem, aki mindenhová jó korán odaér, hárompercenként mered az órájára, és azon morfondírozik, hogy vajon nélkülem lesz-e kénytelen elutazni az évfordulónkon.

A brazil gyantát ki kellett volna hagynom. Nem is értem, miért gondoltam, hogy ha rászánok háromnegyed órát, hogy a kozmetikus letépje a szőrt az intim testrészeimről, az valahogy közelebb hozza hozzám a férjemet.

Most úgy nézek ki, mint valami kopasztott csirke, és a férjem biztos legszívesebben megfojtana.

Dallasból reggel hétkor érkezett a gépem, és mire hazaértem, láttam, hogy Dane már elindult az irodába. Ez nem jelentett sok jót a számomra. Felrohantam a hálószobába, kihajítottam a kézipoggyászomból a kosztümöket és blúzokat, bedobtam néhány bikinit (remélem, még rám jönnek és összeillő felsőket meg alsókat sikerült eltennem), pár nyári ruhát, amiket még az egzotikus hétvégi utazásainkon vettem, melyek mintha egy egészen más élet részei lettek volna, valamint egy-két rövidnadrágot, pólót, strandkendőt és szandált. A neszesszerem a kozmetikumaimmal mindig nálam van. Hol máshol is lenne, mint a kisbőröndben? Miután bepakoltam, kilencre beértem a fodrászhoz, hogy szőke, munkában lestrapált frizurámból a vakációra csodás hajzuhatagot varázsoljon.

Hát így élek mostanában. Rohanok, még levegőt venni is alig marad időm. Mindig csinálni kell valamit. Mindig. Ha nem hagyok magamnak időt a gondolkodásra, nem is fogok beleroppanni.

Mosolyt erőltetek az arcomra, és megpróbálom izgatottnak tettetni magam, hogy elutazunk, mégpedig azon a napon, ami életem második legrettenetesebb napjával esik egybe.

El sem hiszem, hogy egy éve már, hogy elmentél.

Elborít a gyász, és mint mindig, amióta a temetés után egy héttel kikecmeregtem az ágyból, most is elfojtom a zokogást. Ezért nem utazom el nyaralni. Ezért dolgozom magam halálra, ezért töltöm minden időmet reptereken, szállodákban és konferenciatermekben. A klienseim problémáit oldom meg, hogy a sajátommal ne kelljen foglalkoznom.

Az ő gondjaikat legalább orvosolni lehet.

De mivel Dane ragaszkodott ehhez az utazáshoz, hát megpróbálom. El sem mondta, mit forgat a fejében, csak miután már lefoglalta az utat, nehogy nemet mondjak.

Mögöttünk hangosan dudál egy bérelt autó, és én visszazökkenek a jelenbe, ahogy a sofőröm épp elhappolja a másik kocsi parkolóhelyét a terminál előtt.

– Szedje a lábát, hölgyem, vagy tényleg lekési.

Kinyitom az ajtót, kirángatom a kézipoggyászomat. Hála az égnek, a taxi céges számláról megy, nem kell még azzal is húznom az időt, hogy fizetek.

– Köszönöm! – kiabálok vissza, és rohanok a bejárathoz.

A becsekkolás pillanatok alatt kész, tapasztalt utazó vagyok, a beszállókártyát rég letöltöttem a telefonomra, így elég a gyors sorba beállnom.

Harminckilenc perc maradt felszállásig. Menni fog.

Huszonhat perccel később végre átmentem az ellenőrzésen, és futok a kapuhoz, ami persze a terminál legvégében található.

Ahogy sejtettem, Dane a széksor mellett áll, telefonját a füléhez szorítja, és a kapu mellett a légiutas-kísérő feje fölött ketyegő órát bámulja.

– Szia. Bocs. Megjöttem.

A hangomra megfordul. Végigmér. A szeme sötétbarna, pontosan ugyanolyan színű, mint rövidre nyírt haja. Szigorúan összevonja a szemöldökét.

Száznyolcvan fokos fordulat ahhoz képest, amikor még a lopott hétvégi utazásainkkor találkoztunk a reptéren, és nevetve kapott el, ahogy a karjaiba vetettem magam. Az még azelőtt volt, hogy minden megváltozott.

Dane leteszi a telefont, és elsüllyeszti szürke rövidnadrágja zsebében. Fehér pólója feszül a váll- és karizmain, kilátszik a szürke-fekete tetoválás, amit a munkahelyén viselt, makulátlan ingek mindig elrejtenek.

– Úristen, Kat! Már azt hittem, így közlöd velem, hogy vége.

A szavaitól megtántorodom, mintha pofon vágott volna.

– Micsoda?

– Tegnap este óta nem válaszolsz az üzeneteimre, a ma reggeli háromra sem, amikor megkérdeztem, jössz-e egyáltalán. Tudom, hogy nálad a munka az első, de komolyan, mi a franc volt ez?

Csak bámulok rá, és úgy érzem, egy idegen áll előttem, nem is a férjem.

– Hogy vége?

– Mi mást gondolhattam volna, amikor így hallgatásba burkolózol?

Előkeresem a telefonomat, és úgy meredek rá, mintha valami űrtechnológiai csoda lenne.

– Nem is kaptam üzenetet.

– Hát ezt nehéz elhinni, mert küldtem vagy fél tucatot.

– Az előkészületek lezajlottak, kérjük a beszálláshoz az első osztályon utazó utasainkat – szólal meg a nő a pultnál.

Dane felkapja a sporttáskáját, és a vállára veti.

– Tök mindegy, csak szálljunk fel a kibaszott gépre!

Két év házasság, és máris ide jutottunk.

És ez csakis az én hibám.

2. FEJEZET

KAT

Képtelen vagyok gondolkodni. Mindössze egyetlen szó kavarog a fejemben: vége.

Hogy jutottunk idáig? Dane és én boldogok voltunk. Szerelmesek.

A tündérmesékben a házasság mindig jó véget ér. Mint tudjuk: boldogan éltek, míg meg nem haltak. A való életben az „Igen, feleségül megyek hozzád” azt jelenti, most jön a neheze.

Igyekszem visszatartani a könnyeimet, amikor a biztonsági ellenőr rám néz, én pedig a futószalagra teszem a telefonomat.

– Köszönöm, Mrs. Cross.

Mrs. Cross. Lehet, hogy már nem sokáig.

Követem Dane-t a folyosón, majd beszállok a gépbe. Felteszi a bőröndjét a fejünk fölötti csomagtérbe, aztán a gurulós kézipoggyászom után nyúl. Annak ellenére, hogy berágott rám, és talán épp a váláson gondolkodik, továbbra is jó modorú.

– Ablak mellé vagy a folyosóhoz? – kérdezi, miközben a vállamat nézi.

– Válassz! Nekem mindegy.

– Akkor tiéd az ablak.

– Biztos, hogy…

– Kat, ülj az ablakhoz! – Szinte mozdulatlan a szája, összeszorított fogakkal mormolja felém a szavakat.

Hátralép, így be tudok ülni. A táskámat az előttem lévő szék csomagtartó részébe teszem.

– Szeretnéd kivenni a laptopot a gurulós kézipoggyászból? – kérdezi, miközben félreáll, hogy a többi utast elengedje.

Zavarodottan válaszolok.

– Nincs nálam.

Hitetlenkedve néz rám.

– Hogyhogy?!

– Nem hoztam magammal.

– Nem hoztad magaddal.

Lassan ejti ki a szavakat, mintha szuahéliül tanulna.

Nem lep meg, hogy csodálkozik. Még a nászútra is magammal vittem a laptopot. Nem emlékszem, mikor utaztam úgy, hogy ne lett volna nálam. Talán még azelőtt, hogy céget alapítottam volna és találkozom Dane-nel…

Két és fél évvel ezelőtt

A rohadt életbe!

Hirtelen ez a három szó ugrik be. Na jó, helyesbítek. Egy K betűs is köztük volt.

Büdös. Kurva. Életbe.

Kiesett a számból a szívószál, ahogy a mézédes rumos kókuszkoktélt szürcsöltem. Ilyen finomat csak Mexikóban iszik az ember.

Életemben nem láttam még olyan csodálatos férfit, mint amilyen épp most az óceán habjai közül feltűnt. Akár egy görög félisten. Tudom, közhelyesen hangzik, de ez a pasi… Hú!

Egyik kezében búvárszemüveget tartott, a másikkal az arcát törölgette. Testének minden porcikája kidolgozott, izmos és bronzbarna volt. Karját és mellkasát tetoválás borította. Ahogy kirázta sötét, rövidre nyírt hajából a vizet, majd elállt a lélegzetem.

– A mindenit! – szólalt meg a legjobb barátom, Benjie a mellettem lévő napágyon ülve.

– Enyém! Nem adom! – válaszoltam, és kinyújtott kezemmel letakartam a szemét, ezzel véget vetve a fantáziálásnak. A távolságot viszont elvétettem, így Benjie itala kiborult, és az ölében landolt.

– A fenébe!

Benjie felpattant, és felém fordult.

– Figyelj oda! Mellesleg mindketten tudjuk, mi a pálya. Jobban becsiccsentettél, mint hogy bármit kezdeni tudj vele.

Mély levegőt vettem, és igyekeztem megállni a lábamon. A rumos kókuszkoktél a bőrömre és a bikinifelsőmre fröccsent.

Benjie le sem vette a szemét a dekoltázsomról. Tudom, hogy nem a kőkemény bimbóimat nézte, mert a fiúkhoz vonzódott, így nem érdekelték a női keblek.

Kár, hogy engem is a pasik érdekelnek.

– Ugyan már! Nagyon jól tudom, mit kezdjek vele!

Tekintve, hogy tényleg spicces voltam, észre sem vettem, milyen keményen szóltam vissza.

– Valóban? – kérdezte Benjie, és csípőre tette a kezét. – Akkor áruld már el! Itt és most. Mit kezdenél egy ilyen szexi, tetovált férfipéldánnyal? Minden részletet tudni akarok!

– Én… Nos…

Igyekeztem valami olyat mondani, amivel egy kicsit sokkolhatom Benjie-t.

Olyan erősen gondolkodtam, hogy észre sem vettem, milyen szúrós tekintettel néz rám. Persze könnyen lehet, hogy a három rumos koktél hatására szűnt meg a képességem, hogy emberi módon érzékeljem a körülöttem lévő világot.

– Várok! – mondta sürgetően.

– Úgy meglovagolnám, hogy kénytelen lenne új farkat növeszteni, miután végeztem vele.

Felemeltem a koktélospoharat, de túl lelkes voltam.

Kiömlött a maradék, amikor valaki lassan, halkan mögém lépett. Megfordultam, így szemtől szembe kerültem az emlegetett csődörrel.

– Istenem! – suttogtam.

Ahelyett, hogy az óceán vize csurgott volna az arcáról, az italom maradéka csöpögött végig az állán.

– Szerintem a tiéd.

Tetovált karjával felemelte és felém nyújtotta a hibiszkuszvirágot, mely egy perce még a koktélomat díszítette.

Végigmértem, és nem mozdultam. Talán az agyam parancsolt megálljt, nehogy túlfűtöttségemben rögtön a vonzó idegenre másszak.

Benjie hátulról lökdösött.

– Vedd el a virágot, Kitty Kat!

A férfi sötétbarna szemével Benjie-re nézett.

– Hagyod, hogy más férfi adjon virágot a nődnek?

Jó ég! A hangja. Érzéki, mély. Igazi férfi.

– Pfff, felőlem le is teperheted a parton, ha akarod. Isten látja lelkét, semmit sem akar jobban.

Benjie ezt úgy mondta, hogy kedvem lett volna rögtön felképelni.

Kicsit sem égetett le.

A fickó szemei kikerekedtek. Fogalmam sem volt, mit fog reagálni.

Aztán kiderült. Hatalmasat nevetett, csak úgy zengett tőle a part. Mégsem rázkódott egyetlen porcikája sem. Úgy tűnik, a kidolgozott testű félistennek humora is van.

Ilyen csodás test-hang kombinációt még életemben nem láttam, és nem is hallottam.

Amikor abbahagyta a nevetést, a fülem mögé tűzte a hibiszkuszt.

– Inkább azzal kezdeném, hogy elviszem vacsorázni.

Megráztam a fejem.

– Vele jöttem nyaralni, úgyhogy…

Benjie félbeszakított.

– Ma este hétkor találkozom a bárpultossal, úgyhogy a tiéd.

Megfordultam, hogy Benjie szemébe nézzek.

– Mi?!

– A barátok mindenek előtt – válaszolta. Hiába igyekezett ártatlannak tűnni, csak sikerült igazi szamár módjára kifejeznie magát. Pont ezt szerettem benne.

– Komolyan?

– Imádlak, de van, amit még jobban – kacsintott rám.

– Akkor hétre érted jövök – mondta a vonzó idegen.

– Kat a tizenkettes szobában lakik – vágta rá Benjie, mivel én a meglepetéstől szóhoz sem jutottam.

– Tizenkettes. Hétkor. Ott leszek.

A férfi végigmért tetőtől talpig. Szinte a bőrömön éreztem a tapintását.

– Ha ugyanez lesz rajtad, nem fogom tudni elhessegetni a fickókat a közeledből.

Tátva maradt a szám, ahogy felém és Benjie felé biccentett, majd sarkon fordult.

– Azt a mindenit! – suttogtam.

– Így igaz – mondta Benjie visszafogottan. – Az életben nem engedtem volna át neked, ha előbb látom a csodás hátsóját.

Most

– Kérnek valami italt?

A légiutas-kísérő kérdése visszatérít a jelenbe. Szalvétát tesz az asztalunkra, én pedig gyorsan felkapom az egyiket, hogy letöröljem a könnyeimet, mielőtt Dane észrevenné őket.

Bárcsak visszaforgathatnám az idő kerekét! Bármit megtennék, hogy visszamehessek, és megfogadtassam Benjie-vel, hogy nem fog nekem hazudni. Ha bárki figyelmeztetett volna, minden másképp alakul.

– Pezsgőt kérünk! A második házassági évfordulónkat ünnepeljük – válaszolja Dane.

A légiutas-kísérő mosolyog, és egyáltalán nem gúnyosan megjegyzi.

– Ez csodás! Gratulálok!

A hölgy továbbmegy, én pedig odasúgom Dane-nek:

– Ne haragudj! Nem kaptam meg az üzeneteidet.

Dane rám néz.

– Tudom, hogy én vagyok az utolsó a fontossági listádon, de veszettül aggódtam érted, Kat. Azt hittem, elraboltak, vagy megöltek, vagy csak simán felszálltál egy másik gépre. Soha nem mondod meg, hová mész, így fogalmam sincs, mi a frász van veled!

Minden szavából árad a feszültség. Nem tudom, ez jó vagy rossz előjel. De legalább nem közömbös. Az rosszabb lenne.

Igyekszem nyugodt hangon válaszolni.

– Nem te vagy az utolsó a listán. Én… Nem tudom, mi történt.

– Mindegy.

Ez az egyszerű szó arra késztet, hogy feltegyem neki a kérdést.

– Be akarod fejezni?

Nincs ideje válaszolni, mert a légiutas-kísérő visszajön, és hozza a pezsgőt.

– Még egyszer gratulálok. Minden évforduló egy újabb győzelem.

Megköszönjük, ő pedig továbbmegy, és kiszolgálja az első osztály többi utasát.

Idegesen szorongatom a pezsgőspoharat, és várom, mit válaszol Dane. Felém fordul, és felemeli a poharát, éppen csak az enyémhez érinti.

– Tíz napunk van kideríteni, van-e közös jövőnk. Szeretlek, Kat, de ez még kurvára nem jelenti azt, hogy mind a ketten küzdeni akarunk a házasságunkért. Majd amikor már visszafelé utazunk, áruld el, te meg akarod-e menteni a házasságunkat, vagy inkább kilépsz belőle. Jó?

Csak Dane tud ilyen és ehhez hasonló ultimátumokat adni.

Nyelek egyet, és idegességemben összeugrik a gyomrom.

– Jó – suttogom.

Dane koccintásra emeli a poharát.

3. FEJEZET

DANE

Kat reszkető kézzel veszi elő a telefonját. Még egyszer megnézi, mielőtt becsukják az ajtót és repülőgép-üzemmódba kapcsoltatják a nyamvadt készüléket. Jellemző. Többet látom a feje búbját, mint az arcát, ugyanis állandóan a munkájába temetkezik. Csak fizikailag van velem. Lélekben teljesen másutt jár.

– A francba! – suttogja a fogai közt.

– Mi az?

Az orrát dörzsölgeti. Látszik, hogy semmi kedve magyarázkodni. Másik kezével felém fordítja a telefont, hogy lássam a kijelzőt.

– Reggel óta repülőgép-üzemmódban volt a telefonom. Ezért nem kaptam meg az üzeneteidet.

Fogalmam sincs, mit mondjak. Inkább bólintok egyet, és odébb csúsztatom a pezsgőspoharat. Lehet, hogy utoljára ünnepeljük a házassági évfordulónkat, így jobb, ha kiélvezek minden percet.

Ahogy átállítja a telefont, a készülék rezegni kezd. Nyilván most kapja meg az üzeneteket. Bocsánatkérően mosolyog, és végigcsúsztatja ujját az üzeneteken.

Esküszöm, ha a világ darabjaira hullik, Kat akkor sem izgatná magát, és a legjobbat hozná ki a dologból.

Régen büszke voltam rá, amiért olyan kitartóan és lelkesen dolgozik. Mostanra viszont a büszkeség átcsapott dühbe, ugyanis a munkája miatt engem folyamatosan hanyagol.

Vannak, akik az alkoholba menekülnek, a feleségem inkább a munkába.

Még egy dolog, amiért azt kell mondanom, hogy a házasságunk befuccsolt. Persze ez úgy hangzik, mintha csak keseregnék.

Mi a helyzet a titkokkal?

Nem arról van szó, hogy ne próbáltam volna megbeszélni vele.

Még akkor is a telefonján pötyög, amikor szólnak, hogy zárják a repülő ajtaját. A légiutas-kísérő megáll mellettünk. Egyik keze az ülésem háttámláján, és rosszallóan néz.

– Asszonyom! Kérem, állítsa a készülékét repülőgép-üzemmódba!

– Egy pillanat! Még el kell küldenem…

Be sem fejezi a mondatot, inkább folytatja az írást.

A légiutas-kísérő vár egy kicsit. Nyilván milliószor hallotta már ezt a választ. Ahogy én is.

Kat az ölébe teszi a telefont, és a levegőbe emeli a kezét.

– Kész. Befejeztem.

A légiutas-kísérő rám néz.

– Fogadok, nem lesz könnyű pihenésre bírni a feleségét, bár feltételezem, hogy vakációzni mennek.

– Önnek fogalma sincs, milyen nehéz lesz – válaszolom.

Negyven perc múlva a Mexikói-öböl felett repülünk. Kat felé hajolok. Meg akarom fogni a remegő kezét, hogy megnyugtassam, de mégsem teszem. Annak ellenére, hogy a feleségem, ebben a percben szinte semmit nem érzek iránta.

Zenét hallgatok, de olyat, ami inkább egy kőkemény edzéshez való, mint romantikus utazáshoz.

A szemem sarkából látom, hogy Kat megigazítja a füldugót, és a Baileyszel kevert kávéjához nyúl. Ez már a második. Most, hogy az első számú élénkítő – nevezetesen a munka – kilőve, inkább pótszereket keres, mint hogy józanul végiggondolja és mérlegelje az ultimátumot, amit adtam.

Márpedig én nem vonom vissza.

Ha ez az egyetlen mód, hogy áttörjem a kettőnk közé épült falat, megteszem. Ez a hét számomra is maga a pokol, bár neki fogalma sincs, miért.

El kell mondanom.

Mintha olyan egyszerű lenne megmagyaráznom, miért nem voltam mellette, amikor szüksége volt rám. Ráadásul kétszer. Nagyszerű.

Lehet, hogy Kat építette a falat, de én hordtam a téglát.

Aki azt mondja, az igazi nő fenekestül felforgatja a férfi életét, bizony nem téved. Az ember boldogan éli az életét egyedül, míg egyszer csak betoppan az életébe a nő, és szélvész módjára szertefúj mindent. Semmi figyelmeztetés. Mintha már nem a saját életünket élnénk.

Ilyen volt Kat. Egyáltalán nem volt tervben. Mindent megváltoztatott, amiről azt hittem, sziklaszilárd. Mi több, észre sem vette, hogy ezt teszi.

Mielőtt minden összeomlott, azt mondtam volna, ő a legjobb dolog az életemben. Most pedig úgy kerüli a szemkontaktust, mintha egy idegen mellett ülne.

Az elején el sem tudtam képzelni, hogy ilyesmi bekövetkezhet.

Két és fél évvel ezelőtt

Soha nem szerettem várni. Elvégeztem a piszkos munkát, aztán továbbléptem. Ebben mindig is jó voltam. Más talán még nálam is jobban csinálta volna, de ezúttal én húztam a rövidebbet. Különös azért, ha az embernek azon kell versengeni, ki töltsön el pár napot az all inclusive szálláshelyen.

Akkor kezdett lelkesíteni a meló, amikor meghallottam, hogy egy csaj azt ecseteli, milyen alaposan meglovagolna.

Ez adott egy löketet. Mondhatni, bevonzott. Felkeltette az érdeklődésemet.

Nem terveztem, hogy vacsorázni hívom, de végül sodródtam az eseményekkel. Most velem szemben ül az étteremben. Nem sokat takaró, türkizkék fürdőruhát visel. Jobban szeretném, ha még az se lenne rajta.

A francba! Ez a csaj meseszép!

Csak egy éjszakát akartam vele tölteni lazításképp, hogy eltereljem a gondolataimat. Viszont magával ragadott minden egyes szó, ami kicsúszott azon az állati szexi száján.

– Az egész olyan, mintha leugranék egy szikláról, és nem lenne biztonsági háló, amibe érkezhetnék. Mégis hiszem, hogy repülni fogok, és nem zuhanok a mélybe.

Ilyet már csináltam… De nem úgy, ahogy Kat értette.

– Szóval otthagytad a tanácsadó céget, hogy kipróbáld magad.

Le a kalappal! Én ezzel szemben jókora összeget hagytam hátra pusztán azért, mert nagyobb nyereségben reménykedtem. Ez a legtöbb ember számára ijesztően hangzik, Katet viszont felvillanyozta.

– Így igaz. Ha én nem hiszem, hogy meg tudom csinálni, más miért hinné? Másrészt, az élet túl rövid. Muszáj kockáztatnunk. Élj a mának!

Szájához emelte a mojitót, és kortyolt egyet.

Úgy éreztem, valamit nem mond el, ugyanakkor nem tudtam, hogyan kérdezzek rá. Vagy talán többet képzeltem a beszélgetésünkbe, mint kellett volna.

– És a nyaralás?

Kat letette az italt az asztalra.

– Benjie nyaggatott. Igent mondtam, mert… nos… egyhamar nem fogok tudni szabadságra menni.

Valamit tényleg elhallgat, a pincér viszont megzavar minket.

– Valaki üzenetet hagyott önnek a pultnál, uram.

Egy dossziéba tett papírlapot tesz az asztalra. Felveszem, átfutom az írást, mielőtt a zsebembe gyűröm a papírt.

– Elkérhetnénk a desszertes menüt? Szerintem a hölgy szívesen fogyasztana valami édeset.

– Persze. Máris hozom.

Amikor a pincér odébbáll, Kat ráncolni kezdi a homlokát.

– Sok üzenetet hagynak neked a pultnál?

– Nem gyakori, de előfordul.

Kék szemével a vállamat nézi.

– A mögötted lévő csaj úgy stírölt, hogy már azt hittem, idejön és meghív téged vacsorára. Egy húszasom van rá, hogy tőle kaptad az üzenetet.

Képtelen voltam visszatartani a nevetést. Kat hangjából áradt a féltékenység és a gúny. Elővettem a pénztárcámat, kivettem egy húszast, és az asztalra tettem.

– Komolyan? – kérdezte kikerekedett szemmel. – Nagyon merész. El nem tudom képzelni, hogy hasonlót tegyek.

– Lehet, hogy nem tennél hasonlót, de az is nagy merészség, hogy fennhangon ecseteld a haverodnak a parton, mit tennél velem.

Kat mindkét kezével eltakarta az arcát, miközben elpirult. Imádnivaló volt spiccesen.

– Irtó kínos, hogy hallottad. Kérlek, légy olyan jó, és mondd, hogy valójában egy szót sem hallottál az egészből!

Még egy hazugság? Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– Azt nem mondtam, hogy gondot jelent.

– Ez jó jel. Ez esetben ugyanis nem ijedsz meg, ha azt mondom, nem vicceltem – mondta, és kezét az asztalra tette.

Felé nyúltam, és apró kezét az enyémbe fogtam.

– Csalódtam volna, ha csak viccből mondod.

RÉSZLET

A KÖNYVRŐL

Micsoda felfuvalkodott pasas!

Micsoda önhitt csaj!

Ki nem állhatom ezt a fickót.

Akarom ezt a nőt.

Nincs időm ilyesmire.

Be fogja adni a derekát, mert nem adom fel.

Justine Porter kilátásai cseppet sem rózsásak. Elveszítette az ösztöndíját a jogi karon, tehát két választási lehetősége van, hogy talpon maradjon. Vagy sztriptíztáncosnőnek áll, hogy ki tudja fizetni a tandíját, vagy elvállalja magántanítványnak az osztályából a legszexisebb pasit, mármint azt a pasit, akit már két éve folyamatosan ráz le magáról. Könnyű döntésnek tűnik, de ha elvállalja Ryker Grantet, akkor talán hamarabb ugrik a kitűnő diplomája, mint ha a Déjá Vu bárban illegeti magát. Meg aztán sosem vágyott topless karrierre. Választhatná most az egyszer a könnyebb utat, de… az sem könnyű, és tele van buktatókkal. Ki gondolta volna, hogy a jogi egyetemen ilyen rossz döntések közt kell majd válogatni?

JUSTINE

– Becca tegnap este látta Rykert az edzőteremben, rövidnadrág volt rajta, és hát hogy is mondjam, azt hallottam, hogy a faroklenyomata óriási. Hogy Beccát idézzem, felettébb impozáns, tuti nem impotens.

Leteszem a teletöltött csirkés burritómat a fémtálra, és a tortilla végigreped az oldalán. Felpillantok legjobb barátnőmre, aki teljesen ártatlan arcot vág. Szürke szemében csak némi kajánság árulkodik a mocskos kis gondolatokról.

– Komolyan? Most direkt akarod elvenni az étvágyamat?

Ugyanis nem érdekel Ryker Grant, sem pedig a pénisze. Tényleg nem. Merica szőke szemöldöke felszalad, amolyan „nem is értem, miről beszélsz” kifejezést vesz fel, és a villájával hadonászik.

– Figyi, ha egy totál szexis pasas üldözne már két éve, engem nagyon is érdekelne, ha kaphatnék valami infót arról, mit hord a nadrágjában.

Hát én viszont nem akarom tudni, hogy közös barátnőnk hogyan bámulja Ryker Grant rövidgatyáját az edzőteremben, és mit szól a faroklenyomatához. Egyáltalán, ki talált ki ilyen hülye szót, hogy faroklenyomat?

– Nem érdekel! – mondom erőteljesen, és a burritómra meredek. Tanulni jöttem a jogi karra, ki akarok tenni magamért, és kitűnőre diplomázni. Tíz éve töröm magam ezért a célért. Úgyhogy nincs vesztegetni való időm, márpedig Ryker Grant hatalmas időpazarlás lenne. Persze magas, szexi és lélegzetelállítóan vonzó, de az is igaz, hogy a legelkényeztetettebb seggfej a világon, aki azt hiszi, neki minden jár. A kiszakadt burritóért nyúlok, de végül nem fogom meg. Korábban megesküdtem volna, hogy képtelenség elvenni az étvágyamat a csirkehúsos, rizses, babos, avokádós finomságtól, de sajnos nem így van. Most rá sem tudok nézni fallikus gondolatok nélkül. Ryker Grant faroklenyomatának híre teljesen leblokkolt. A pasi hatalmas seggfej, de észbontóan vonzó. Azaz pont annyira, hogy az értelmes csajok esze is megbomlik tőle. Ezért is utasítom vissza az első héttől fogva. Nekem ilyenekre nincs időm. Na nem mintha Ryker telesírta volna miattam a kispárnáját. Rengeteg lánnyal látták a jogi karról a Red River Avenue bárjaiban hajnalonta. Viszont igenis tagadom, hogy a szemem sarkából figyelgettem volna, amikor Merica néha kimozdít és elcipel szórakozni.

– Hát csak azt mondom, hogy én biztos meglovagolnám ezt a csődört, ha nem lenne sajátom. Ugyan, Jus! Jót tenne neked egy kis lazítás. – Közelebb hajol, és a fémasztalra könyököl. – Meg aztán biztosat kell tudnunk a faroklenyomatról.

Szeretnék véget vetni ennek a beszélgetésnek, úgyhogy megfogom a burritót és a számhoz emelem. Azaz csak próbálom, de megáll a kezem a levegőben. A fejemben megjelenik Ryker állítólagosan hatalmas farka, amint a számhoz közelít… Hát… ki van zárva. Nem jött be, nem tudom lezárni ezt a témát egy jól irányzott burritóval. Pedig nem kéne, hogy ilyesmi járjon a fejemben. Nemsokára vizsgaidőszak, aztán jogászgyakornoki munka nyárra, hogy tényleg valami hasznosat csináljak. Ez számít. Hogy hasznos tevékenységgel foglalkozzak. Ezért tanulok többet, mint amennyit mások teljes munkaidőben dolgoznak. Nem azért, hogy a legvonzóbb pasiról fantáziálgassak. Visszateszem a burritót a tányéromra, és lemondóan elgondolkodom. Nem haraphatok bele olyan ételbe, amiről Ryker Grant pénisze jut az eszembe. Nem lesz ez így jó. Megtörlöm a kezem, és megpróbálom rendezni a gondolataimat. Összegyűröm a szalvétát, és a barátnőm nevető szemébe nézek.

– Hagyd abba! De komolyan, Tudod, hogy én ilyet soha. Ki van zárva.

– De akarod. Tagadhatod, persze, de tudjuk, hogy alig bírsz másra gondolni, mint arra.

Hozzávágom a szalvétagalacsint, de Merica egy kézzel félreüti, és tovább falja a burritóját. Ahogy ezt a szalvétatámadást kivédte, nem is lehetne megmondani róla, hogy valójában mennyire rossz a koordinációja. Az egyetemen az első napon, amikor bementünk eligazításra a nagyterembe, elbotlott a lépcsőn. Ahogy kalimpált, valahogy belém gabalyodott, és háromszáz ember előtt hasra estünk. Égett a fejem, de Merica csak felpattant, és meghajolt, mint a színházban. Ragályos a vidámsága, és azóta a legjobb barátok vagyunk. Most leteszi a villát, és eltolja a tányérját.

– Ugyan már, tudod, hogy akarod. Ő lehetne a jutalmad a kitűnő záróvizsgádért!

Megdörzsölöm az arcomat.

– A jutalmam a kitűnő záróvizsgáért az lesz, hogy megkapom az ösztöndíj folytatásához szükséges jegyeket. Csak ez számít, nem pedig Ryker híresen méretes farka.

Az ösztöndíjamhoz 3,75 feletti átlagot kell hoznom, anélkül pedig nem tudnám befejezni az egyetemet. Nagypapa kis házának árából nagyrészt kijön a megélhetésem és a könyveim. Ő mondta, hogy adjam el, hiszen ő is azt az álmot dédelgette, hogy egyetemet végezhetek. Azt akarta, hogy olyan állásom legyen, ami számít mások életében, ami segít, mint ahogy az az ügyvéd tette, aki neki segített, amikor kérvényezte, hogy a gondviselőm lehessen az alkalmatlan szüleim helyett, akik csak mélyebbre húztak volna szélhámos életükbe. Most pedig itt vagyok, és mindkettőnk álmát valóra fogom váltani.

– Tudod, a másik lehetőség, hogy megkérdezem Kristy Hornert Rykerről, de azt nem akarom. Két parkolóhelyet foglal el a BMW-jével még akkor is, ha látja, hogy nincs több hely, és te is parkolni akarsz. Tudod, hányszor késtem el miatta? Hülye ribi.

– Azt eddig is tudtuk, hogy Kristy egy hülye ribi, de ezt az infót nem tőlem fogod megkapni, bocsika. Marad a rejtély.

Merica hátradől, és nagyot sóhajt.

– Lehetetlen alak vagy. Én két éve ugyanazt a farkat kapom, és a barátnőim sztorijain keresztül törekszem az áhított változatosságra. Csajszi, a csapat érdekében meg kell tenned.

Majdnem félrenyelem a vizet, inkább gyorsan leteszem a poharamat, ki is löttyen egy kicsit.

– A csapat érdekében? Ne már! Baromi vicces.

Merica szélesen elmosolyodik.

– De te is tudod, hogy akarod. Mikor is volt neked utoljára? Mármint szerintem a puncikád már kétségbeesett morzejeleket küld, mert azt hiszi, el is feledkeztél róla.

Tulajdonképpen igaza van Mericának, de attól én még nem fogok ebbe belemenni.

– Ryker és én? Kizárt dolog.

– Híres utolsó szavak. – Merica felpattan, és pimaszul rám kacsint.

TÉGED AKARLAK

RÉSZLET

A KÖNYVRŐL

New Orleans az enyém. Senki nem tudja, ki vagyok, de amíg a szem ellát, minden az én kezemben van… Sőt az is, amit a szem nem lát. Mindenről tudok, és nekem senki nem mond nemet. Nem érdekem, hogy pénzt adjak kölcsön egy nehézségekkel küzdő családi szeszfőzdének, de szórakoztat, hogy az adósaimmá tehetem őket. Hogy az adósommá tehetem őt. Nem tudja, hogy felfigyeltem rá. Óvatosabbnak kellett volna lennie. A markomban fogom tartani. Felfalom. Talán meg is tartom magamnak.

Ideje behajtani az adósságokat. Keira Kilgore, immár Lachlan Mount tulajdona vagy!

A Téged akarlak a Mr. Mount titkos élete-trilógia első kötete.

KEIRA

Léptek közelednek? Dermedten állok az irodám zárt ajtaja előtt, és úgy bámulok a kilincsre, mintha attól tartanék, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat. Az alkalmazottaim nem mernének csak úgy bemenni. Tudják, hogy az irodámba tilos belépniük. A szüleim hétszáz mérföldre vannak, Floridában élvezik nyugdíjas napjaikat a szerény pénzből, amit a szeszfőzde csekély hasznából küldeni tudok. Alig megy az üzlet, pedig a családom négy generációja töltötte az életét ír whisky készítésével New Orleansban.

A pincében nem járnak kísértetek. Ezt addig mantrázom, amíg a szívverésem nagyjából visszaáll a rendes tempójára.

Néhai férjem kísértete is jobban teszi, ha távol marad, különben ezúttal a saját kezemmel nyírom ki Brettet. Összeszedem minden erőmet, ahogy akkor tettem, amikor kirángattam a vállalkozást a mélypontról; megragadom a kilincset, felrántom az ajtót, és nagy dérrel-dúrral berontok, hátha ráijesztek arra, aki odabent van, bárki legyen is. Legalábbis remélem. Lesz, ami lesz…

– Hatásos belépőnek szánta? – Kiráz a hideg, amikor meghallom a sötétben azt a mély hangot. Egyetlenegyszer hallottam már életemben, ugyanennek a viharvert faajtónak a túloldaláról, de akkor érthetetlen fenyegetéseket ordított, nem pedig higgadt kérdéseket tett fel.

Kizárt dolog, hogy itt maradok a sötétben ezzel a hanggal. Ez nem holmi kísértet. Ez rosszabb. Ő egy átkozott rémálom, akiről halkan suttognak, de finom társaságban sosem említik, mintha attól félnének, hogy akkor megjelenik. Azt pedig senki sem akarja. Én sem mondtam ki soha a nevét. Gondolni sem akarok rá, de önkéntelenül eszembe jut: Lachlan Mount.

Matatni kezdek a betonfalon a villanykapcsoló után, de amikor megnyomom, semmi sem történik. Istenem, itt fogok meghalni, ennyi volt, végem. Az íróasztalom mellett álló antik szék nyikorog, aztán meggyullad az asztali lámpa halvány fénye. Így már látom a férfi hatalmas kezét és felgyűrt, fehér ingujjából kilátszó, napbarnított karját. A fény nem esik az arcára.

– Csukja be az ajtót, Ms. Kilgore!

Nagyot nyelek, megrémít, hogy tudja a nevemet. Engedelmesen az ajtó felé nyúlok. Kitapogatom a hátam mögött a kilincset, bár legszívesebben megfordulnék és elfutnék. A rendőrségre… ők talán… Nem tudom. Talán megmenthetnének? Hátrapillantok a vállam fölött. Az ajtó nyikorogva bezárul, és egyre erősebb a késztetés, hogy meneküljek, hiszen most már a folyosóról sem szűrődik be semmi fény.

– Ha egyetlen lépést is tesz arrafelé, mindent elveszít!

A lábam a földbe gyökerezik, dermedten állok a cementpadlón, és érzem, hogy izzadság csorog végig a mellkasomon. Ezt többnyire a whiskyfőzde szaunához illő hőmérsékletének tulajdonítanám, de ma más a helyzet.

– Mit akar? – suttogom. – Mit keres itt?

A szék megreccsen, amikor feláll, erős ujjai megigazítanak egy gombot az öltönyén, de az arcát továbbra sem látom.

– Tartozik nekem, Ms. Kilgore. Behajtani jöttem.

– Tartozom? – Elgondolkodom, hogy mégis hogy a francba lehetek az adósa. Soha nem találkoztam még vele. Soha nem láttam, csak a hangját hallottam egyszer, amikor hallgatóztam. Az én családom nem forog a köreiben, legalábbis a családom nagy része biztosan nem. Hallottam egy pletykát, hogy a templomunkból egy lány, Richelle LaFleur, a szeretője volt, aztán tavaly nyomtalanul eltűnt. Erre nem is akarok gondolni.

– Miről beszél? – nyögöm ki a kérdést. Íróasztalom kopottas falapján megjelenik egy dokumentum a halvány lámpafényben: „Kötelezvény”. Rámeredek, de félek közelebb lépni. Te jó ég, Brett, mit tettél? A szívem hevesen kalapál.

– Akarja tudni, mennyi pénzt kölcsönzött a férje, amikor elzálogosította ezt a szeszfőzdét?

– Mennyit? – kérdezem, és akaratlanul közelebb óvakodom.

– Félmillió dollárt.

A döbbenettől elakad a lélegzetem.

– Hazudik!

Mindkét kezével megragadja az asztalt, és lehajol. Meglátom az arcát a halvány fényben. Kőkemények a vonásai, a szeme fekete, a tekintete átható, rideg, cseppet sem illik elegáns öltönyéhez.

– Sosem hazudok.

Félmillió dollár? Az nem létezik.

– Tudtam volna arról, ha Brett ekkora összeget kér kölcsön, és biztos vagyok benne, hogy nem tette.

Vállat von, mint akit nem érdekel az érvelésem. Biztosan süket fülekre találnak a kifogásaim.

– Itt az aláírása bizonyítékul, a határidő pedig lejárt.

A szemem az íróasztalon heverő papírra téved. Ha Brett tényleg megtette… az tragédia. A Kilgore család négy generációjának minden reménye, álma és munkája ebben az örökségben van. Nem lehet most vége itt, velem!

– Nincs ennyi pénzem.

– Tudom.

A válaszától elképedek.

– Akkor miért…

Kilép a lámpa fényköréből, és felém indul. A falhoz lapulok, ahogy közeledik, és elzárja a menekülő-útvonalamat az ajtó felé. Nincs menekvés. Csapdában vagyok.

– Azért, mert van valami, amit elfogadnék helyette.

Minden önuralmamra szükség van, hogy ne remegjen a hangom, amikor megkérdezem:

– Mégpedig?

Megáll előttem, és a válasza egyetlen szó:

– Téged.

VÁGY ÉS HATALOM

RÉSZLET

A KÖNYVRŐL

Jó nagy farkam van, és tömött pénztárcám. Ennyit az önéletrajzomról. Azt hiszem, nem is kell többet mondanom, a nők 99 százalékának ennyi elég, hogy megkapjam őket.

Hogy seggfej vagyok?

Hát igen.

És tudod, mit? Jól is érzem így magam.

Vagyis jól éreztem…

Amíg nem találkoztam Vele.

A könyvekben szikrákról meg kémiáról szoktak írni. Faszság. Kettőnk közt inkább tűzijáték volt, sőt tűzhányó. Vagy atombomba.

Csakhogy van egy kis baj.

Nem tudom a nevét, nem adta meg a telefonszámát, csak úgy lelépett a szállodából életem legforróbb kibaszott éjszakája után. Megkóstoltam a világon a legédesebb, legkülönlegesebb kis pinát… ritka, mint az unikornis, és újra akarom!

Mit tehet ilyenkor egy ilyen seggfej, mint én?

Utcára vittem a problémát. Olyan nincs, hogy nem kapom meg.

És hogy mi lesz, ha megtalálom? Megtartom!