SÁTÁN ÁGYÁBAN

Tíria Devil

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

www.azordogszemevel.blog.hu

Borítóterv: Szabó Borka

Fénykép: Babos Katinka

Korrektúra: Szabó Beáta

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm

Tükörnek, Dittynek, Beusnak, Katának, Lizzynek.

És persze „Sátán rajongóinak”: „Szörpinek” és „Ms. Marplenek”,

illetve a „páholyos olvasóimnak”, amiért kitartottak mellettem és Sátán mellett, és a szuper segítőimnek.

Tíria D.

Ajánlom ezt a történetet mindazoknak, akik szeretik a nem-egyszerű meséket…

Prológus

Megint ide menekültem, az anyai nagymamámhoz.

Az egyetlen hely ebben a ronda nagyvárosban, ahol nyugalom vár, biztonság. Apámat úgy sem érdekelte, nem osontam a giccses márvány oszlopai között, mint egy szellem, a régi idők emlékeztetője. Másom nem volt, rajta és a nagymamámon kívül. Nem voltak barátaim, magántanulóként nem volt kivel barátkoznom, legfeljebb a felkészítésemmel foglalkozó egyetemistákkal válthattam volna pár, tananyagtól eltérő szót, de őket semmi más nem érdekelte, csak és kizárólag az apám pénze és a tovaszaladó percek a „gyönyörűen" berendezett szobámban.

Szerettem a lakótelepet, akkor is, ha nyomorúságos képe apám ismerőseit halálra rémítette volna. Itt szagok voltak: étel, emberi ürülék, szemét, mocsok. Nem volt semmi steril és mű. Nem kellett megmutatnom, hogyan tudom használni a pástétomos kést, ha enni akartam. Nem kellett a legutolsó divat szerinti ruhában feszengenem, ha kiléptem a lépcsőház ajtaján. Nem kellett félnem az újságírók és fényképészek pofátlan közeledéseitől. Erre mondta mindig apám, olyan buta és kezelhetetlen vagyok, mint az anyám. Tizenhat évesen már tiltakozni sem akartam ez ellen, de persze mindig jól összehúzott szemekkel világítottam rá: ő csinált neki gyereket, nem?

A kockává zárt tömbházak között, ahonnan nagymamám lépcsőházának bejárata nyílt, egy régóta rommá vert játszótérrel szemben volt. Még látszottak a régi, megrozsdázott hinták tartócsövei, de a mérleghintákat már elhordták az ócskavas lerakatba. Nappal, természetes fényben csak szomorú látványt nyújtott az „örök lehetőségek országában", no de éjjel, a régen megcsonkított utcai lámpák fényei nélkül, igazán borzongató táj, ahol az embernek ok nélkül is azonnal növekedni kezd az adrenalin-szintje, hát még, ha nyikorgott valami rozsdás vasdarab valahol a széltől. Nem csoda, ha az itt lakók sötétedés után már alig akartak kimozdulni a lakásaikból.

Erre tett pontot, amikor a város „legrosszabb arca” odaszokott a játszótérre, és valóban játszani használta a helyet.

Sátán...

Senki sem tudta, ki ő vagy mi a neve. Még az újságokban sem jelent meg róla semmi. Csak híresztelések terjengtek egy férfiról, aki az egész városban a legjobb drogot terítette, mindenki számára elérhető áron. Akinek a kezében többet láttak fegyvert, mint bármi egyebet. Aki miatt veszélyesek voltak az utcák, a piacterek, a bevásárlóközpontok, az iskolák környéke, a szórakozó helyekről nem is beszélve. Ahol nem ő maga jelent meg, ott is voltak emberei, besúgói, fegyverhordozói. A felbukkanásával megtanította az embereket rettegni, biztosan tartsanak tőle meg a csatlósaitól, különösen kegyetlen módokon jelezte, magánbirtokának tekinti a város nagy részét. A rend és fegyelem hírnökei természetesen a közelébe sem fértek, főleg, mivel azt sem igen tudták szegény faarcúak, kit keresnek vagy hol. Talán ők ragasztották rá a Sátán nevet is.

Mivel más világban raboskodtam ötéves korom óta, nem nagyon tudhattam róla semmit és nem is nagyon érdekelt volna. Az életszerű dolgokat úgyis mindig nagyanyámon keresztül tapasztalhattam meg, de az eszembe sem jutott, hogy nem léphetek ki az elit életemből büntetlenül. Talán ezért kellett azon a májusi délutánon éppen neki szaladnom.

1. Fejezet

Nem is tudtam, ki az, aki a mászókáknak dőlve rázta a kezét, amikor elsiettem volna mellette a jól megpakolt hátizsákommal.

Azonnal fordult, érzékelhetetlenül gyorsan és lépett egyet felém. Nem térhettem ki előle, nem volt elég hely a csövektől. Az első másodpercben fel sem tűnt, mit tart felém, csak az az idegesítő

vigyor akasztott meg, ami elömlött az arcán. Ledermedtem, amikor a hasfalam felé mutató fegyver csövére pillantottam. Nem tudtam, mit kellene tennem. Tizenhat év igazán belefér három másodpercbe, bőven! Főleg, ha valaki mást sem csinál, mint hallgat és meghúzza magát, ahogyan én tettem. Láthatatlan voltam, apám számára csak egy pakolgatni és féltenivaló drága lom, amire vigyázni volt kénytelen, remélve, egyszer majd hasznot lát belőlem valahogyan.

Nem tettem semmit. Nem mozdultam. Úgy álltam előtte és az életemet veszélyeztető fegyvercső

előtt, a fémet figyelve, mintha szoborrá varázsolt volna egyetlen mozdulattal. És ő sem szólt, csak a fogait mutogatta, mint egy támadni akaró vadállat.

-Na!–kiáltottam rá és végre a hideg kék szemeibe tudtam nézni.

Hunyorított. Iszonyat lassan odatette a jobb mutatóujját a ravaszra.

Még pislogni sem mertem, csak a vérem zakatolását hallottam magamban, ahogy dübörög, mintha minden dobbanás azt kiabálta volna: Élni akarok még! De nem szóltam. Nyeltem egyet és lenéztem a hasamra.

Semmi sem volt. Sem éles fájdalom, sem a golyó becsapódási nyoma a trikómon. Se vér. Semmi.

Nem figyeltem fel az üresen kattanó zárvas hangjára.

-Most már félreállsz?!–ripakodtam rá álcázott mérges hangon, miközben éreztem a jégcsap-cseppeket végig szaladni a gerincem vonalán.

Vigyorogva csapta a karjára a fegyverét, oldalra lépett, meghajolt és a tenyerén billegő fegyver csővel mutatott előre, a lépcsőház irányába.

Haragosan fújtatva siettem el előtte, de nagyon iparkodtam, hogy még a lépeseim hossza se változzon, bármennyire féltem.

Szinte felhördültem, amikor beértem a lepukkant, graffitis lépcsőházba. Akkor kezdtem lélegezni, örülni és megköszönni: élek, Istenem, élek!

Alig vártam, hogy odaboruljak a nagyikámhoz és elmeséljem, milyen rossz környéken kell élnie, immár velem.

2. Fejezet

A lekopott falfestékek rétegeit csodálva igyekszem fölfelé a másodikra, közben arra is jut időm, hogy megbámuljam az új ajtókat, illetve felsoroljam, kikre emlékszem név szerint a lépcsőházból.

A második emeleten jóleső melegség jár át a világos barna, egyszerű faajtót megpillantva, amelyet egykor én is szívesen karcolgattam, míg Mamóca kinyitotta az ajtót a sortűzszerű

kopogtatásaimat meghallva. Saját kulcsom van már, mivel Mamóca szerint felesleges koptatni az ő

ízületeit az ajtó nyitásához-zárásához.

Megborzongok, ahogy belépek. Odabent síri csend fogad, ami Mamócára nem jellemző. Ő még a tévét is hangosan szereti hallgatni, közben keresztrejtvényeket fejt, néha hangosan felkiáltva egy-egy megfejtésnél.

Azt hittem, annál rosszabb, mint a rám fogott fegyver látványa, nem érhet már, de megint tévedtem.

Mamóca a kedvenc fotelje előtt fekszik. Hiába rohanok be, a táskámat a padlóra dobva, nem mozdul. Megérintem, szólongatom, de erre sem ad életjelet. Sikoltva lépek ki a lépcsőházba és hirtelen pánikból verni kezdem az ajtókat. Segítséget kell szereznem. Valakinek ki kell jönnie!

Valakinek segítenie kell rajta! Nem veszthetem el őt is – mar belém a kétségbeesés és máris érzem a szemeimet elvakító könnyeket. De sehol nem nyílik ajtó a másodikon, így lerohanok az első emeletre, ott dörömbölök tovább.

–Pivacsek néni! Tessék kinyitni, Aurora vagyok, Mamóca rosszul van! Segítség!–kiabálom az ajtó előtt, hátha erre már kidugja az orrát, hiszen ismer születésem óta!

Minden hiába. Egy neszt sem hallok a lakásból, holott az a boszorkány soha nem megy sehová, kifejezetten a nyugdíjának napján hagyja csak el az otthonát, mindent az internetről intéz és telefonon vásárol. Nem akarom vesztegetni a drága időt, Mamóca most mindennél fontosabb.

Mire észhez térnék, már a lépcsőház bejárata előtt állva kiabálok segítségért. Elmehetett az eszem két emelet között!?

Senki sem mozdul. Kivéve őt.

Odasiet hozzám, nem szalad, de nincs is rá szüksége. Amekkorákat lépni képes, érthető. Most még jobban fel kell rá néznem, mint korábban, amikor rám fogta a fegyvert, ahogyan közelebb kerül hozzám. Nincs a kezeiben semmi.

–Mi a baj?–kérdezi felvont szemöldökkel. A szája széle mintha fintorogna; nem tudom eldönteni, kinevetni akar vagy csak gúnyolódásból csinálja.

–A nagymamám rosszul lett, összeesett! Itt meg senki nem jön segíteni! De miért...?!–hadarom könnyes szemmel.

–Hol van?–hallgattat el gyorsan.

–A másodikon, balra. Kérlek, ne lődd le!–csuklom fel, de ő nem válaszol, beront az épületbe, mielőtt én befejezném a szavaim.

Olyan gyorsan ér fel, nem tudom utolérni. Már Mamóca fölé hajol, miközben teljesen hanyatt

fordítja a testét, finoman felemeli az állát, majd rám kiált, felém dob valamit, amit először fel sem ismerek.

–Hívd a segélyhívó számát!–parancsolja kiabálva.–Kérd a mentőszolgálaton „Katicabogarat" vagy üzend meg neki a diszpécseren keresztül, hogy „Marci bajban van!" Érted?!

–Igen–nyögöm.

–Akkor meg csináld! Csak ennyit mondj! Csináld! Nem tudok rád is figyelni! Gyerünk! Nekem más dolgom van!

Reszketve nézem, ahogyan elsősegélyben részesíti a nagyim. Fogalmam sincs, miért csinálja.

Ezzel nincs is mit törődnöm most. Azt teszem, amit mondott, úgy, ahogyan ő mondta, aztán elhadarom a címünket gyorsan. Amikor a diszpécser kérdésekkel kezd bombázni a telefonon a beteg állapotáról, ő rám kiált.

–Tedd már le!

Megint engedelmeskedem, feleselés nélkül. Kicsit nyugodtabban figyelem a kezeit, ahogyan szívmasszázst végez, ráhajol Mamóca arcára, befújja a levegőt elkékült ajkai közé, aztán kezdi elölről. Fáradhatatlanul csinálja, mint egy gép, amíg megjönnek a mentősök és becsörtetnek a tárva-nyitva hagyott lakásajtón. Csak akkor eszmél fel. Szőke, egyenes tincsei közül egy-kettő kiszabadult időközben a hajgumiból, amivel a tarkójára kötötte, most megigazítja. Az apró doktornő csak rávillantja szemeit, ismerik egymást, ő lehet Katicabogár, gondolom, amikor a nő már engem fog satuba a „mikor esett el, mióta eszméletlen?" kérdés-sorral. A legtöbbre persze nem tudok felelni.

Remegő ajkakkal nézem, ahogyan injekciós fecskendők kerülnek elő, Mamóca egyik szert kapja a másik után. Szinte felkiáltok, amikor a sofőr hátánál, a férfi kezei között észreveszem a szemhéja rebegését. Mire leérnek vele és a hordággyal, már magához is tér, de beszélni alig tud, az oxigénes maszkot sem tudja túlharsogni gyenge hangja.

–Te hozd a lányt–utasítja a fiút a doktornő, felugrik a hordágy mellé a mentőkocsiba és int, zárja rájuk az ajtókat, amit ő meg is tesz.

–Pedig, hogy megúsztalak volna–dörmögi a kitolató mentőt bámulva, aztán rám néz, szinte undorodik tőlem, a szemei szürkék és élesek.–Gyere!

–Előbb be kell zárnom a lakást...

–Nem kell. Gyere! Oda ezután senki nem fog menni, elhiheted!

Nem ellenkezem tovább, kicsit szorongva állok a Toyota mellé és várom, hogy beülhessek a háta mögé.

–Ez nem taxi, liba! Előre ülsz vagy jössz gyalog?–mordul és bezuhan a kormány mögé.

Nem ellenkezem, sőt, inkább bocsánat kérést rebegek.–Ne haragudj, csak... Nem szoktam elől ülni, nem akartalak megsérteni!

–Megtörtént. De akkor sem vagyok taxis! Főleg ilyen pisiseket nem kocsikáztatnék!

Hangosan nyelek és összehúzom a szemeim, de nem veszem fel a kesztyűt. Inkább kinézek az ablakon. Három perccel később a sürgősségi ellátóval szembeni parkolóban vagyunk. Hátra maradok. Nem tudom azt sem, merre kell menni, kit kell keresni. De ő otthonosan mozog, ez látszik

is rajta, egészen a vizsgálók előtti padokig.

–Ülj le!–biztatásul a vállamra teszi a kezét és rányom egy műanyag székre.

Előre viharzik oda sem pillantva az „Idegeneknek szigorúan tilos" táblára. Ő hogyan hányhat mindenre ennyire fittyet? Mitől ennyire bátor? Egyáltalán tényleg Marci a neve? Milyen buta név ez?

És miért fog ismeretlen lányokra fegyvert? Csak úgy zakatol bennem a sok kérdés. Ám rögtön elfelejtem, amikor a csöppnyi doktornő a gyomrára tenyerelve tuszkolja ki őt.

–Megőrültél? Maradj itt a váróban!–kiabál rá.

–Te mondtad, hogy hozzam őt ide. Itt van, tessék!–ellenkezik felháborodottan.

–Igazán? És én hívtalak téged? Ja, nem! Akkor ülj le a fenekedre! Máskülönben meg–a doktornő

jobbja lendületet vesz és pofon vágja, az erős ütéstől azonnal balra, majd jobbra fordul, mivel a nő a másik irányból is lekever neki egyet.–Ez nem szórakozásra meg csajozásra volt kitalálva! Amikor tényleg te leszel bajban, nem fogok már kimenni! Hülye vagy, Sátán! De nagyon!

A doktornő visszasiet az érintésre nyíló ajtók mögé.

Én meg felállva bámulom a segítségemre siető Sátánt, akinek a szája se repedt fel, csupán kicsit sötétebb rózsaszínűek lettek az arcfelei. Kihúzza magát, felsóhajt és odalép a padokhoz.

–Most mi van? Meg kell várjam, amíg visszaülsz?–kérdezi mérgesen.

Azonnal visszaülök. Nagy meglepetés, először csupán a karomhoz támasztja magát ültében, aztán hátra nyom a karjával a támlának és a vállamra hajtja a fejét, holott az enyémen legfeljebb a doktornő tenyerével megegyező nagyságú hely van, míg az ő vállára nekem az egész fejem odaférhetne.

–Így jár az ember, ha segíteni akar másnak?

Először nem is értem, tényleg engem kérdez. De a beálló csendben és a mozdulatban, ahogy az állát majdnem a nyakamhoz érinti, megértem, választ vár.

–Ne haragudj, amiért kellemetlenségbe kevertelek–nyöszörgöm rekedten, annyira ismeretlen a helyzet, a közelsége, levegőt venni se merek, ráadásként valami férfi arcszesz csiklandozza az orrom, izgató.

– Azt hitte, nekem esett bajom, ezt jelenti a kód–suttogja olyan közel, hogy a bőrömön érzek minden szótagot, amit kimond.

–És akkor most Marci vagy, vagy Sátán?–érdeklődöm, meglepően „fazék" hangon.

–Én sem kérdeztem a te neved! Egyébként is! Vigasztalnod kellene, én vagyok az öregasszony hős megmentője! Nem kellene kedvesebbnek lenned?!

Megint nyelek egyet, úgy látszik, mellette ez lesz a bevett szokásom. Még a válaszon agyalok,

„szuper gyorsan”, megérzem az ajkait a nyakamon. Senki sem volt még ilyen közel hozzám. Főleg nem egy fiú! Amint hozzám érnek a puha, ruganyos ajkai, váratlanul minden négyzetcentimmel tisztában kerülök: hol vannak a lábaim, milyen hosszúak, mennyire vagyok széles, milyen kicsi a mellem, az egész testem „megérzem”. Mintha új vérkeringést adott volna a csókja, valahogy lehetetlen feladatnak tűnik nyugton, mozdulatlanul ülni a padon, és még a trikóm alatt is

történhetett valami, erről őelőtte fogalmam sem lehetett. Egyszerre akarom sikoltani a rám szabadított gyönyörtől és könyörögni, órákig akár, abba se hagyja, amit a nyakamon csinál.

–Te soha nem húzódsz el a veszély elől?–kíváncsiskodik maga felé húzva a mutatóujjával az állam, így még több jut neki az amúgy is érzékeny nyakamból, majd lassan megcsókol az ütőerem felett.

–Hát... Ha ez veszélyes... Akkor nem!–mondom rekedten, félszegen tűrve, csak folytassa, más most úgysem érdekel, miközben újra és újra megremeg az egész testem az ajkaitól.

Borzongó lázassá tett!

3. Fejezet

Sátán nagyot szippant, amikor visszahúzódik a nyakamtól.

–Olyan lehetnél nekem, mint az "azúrkék part", ahol megpihenhetnék. Mit szólsz hozzá? És Azúrnak foglak szólítani! A nevedet tartsd meg az utánam következőnek, nekem nem kell!–pontosan úgy beszél, mintha egy percet sem akarna vesztegetni az én helyeslésemre vagy az ellenkezésemre.

–Tessék?–horkanok fel és igyekszem nem figyelni a libabőrösségemre, amit neki köszönhetek meg a csábos ajak-varázsának.

–Azúr... Egészen költői! Biztosan a finom illatodtól meg véred szerenádjától van.

Elkerekedő szemekkel nézek a mellettem kiegyenesedő alakra.–Van nevem! Kösz.

–És mondtam is, nem érdekel, Azúr! Viszont van másod, ami meg igen. Például vevő lennék az illatodra néha.

–Ez mit jelentsen? Kéred a trikóm?–kacarászom kínomban.

Megint rosszat sejtető a vigyora és a szemei, ahogyan rám csillannak, azt érzem, ismét támadásra készül. De fegyver híján csak nem lehet olyan veszélyes, nem? Végül is csak egy fiú! Na igen, de Sátánnak becézik. Talán Sátánnak hívják és Marcinak becézik, jut eszembe és riadtan feszülök meg a széken.

–Azt, hogyha másnak eddig nem kellettél, akkor most egy ideig nem lesz minek keresgélj–válaszolja talányosan.

–Honnan veszed, hogy másnak nem kellettem, mi?!–annyira kihoz a sodromból a lekezelő mondat, szeretnék felugrani a székről és sípcsonton rúgni a galádat.

–Ezt könnyen kideríthetem! Megengeded?–még szélesebb vigyorra vált, miközben a bal szemöldöke felugrik a válaszomra, a jobb lábát a kettőnk széke közé tolja, és egészen felém fordulva közeledik a számhoz.

Nem húzódom el, mert valami azt súgja, rögtön eláshatnám magam előtte, így csak bámulok, mint a béka a kő tetején a felé közelítő gólyára.

–Nagyon egyszerű módszereim vannak, kifejezetten „szüzikéknek” ...–suttogja még az ajkaim közé.

Érzem, ahogyan megbizserget már az ajkaival, a leheletével. Egy szájra puszi? Nem értem, mit mutat az meg, villan belém, amikor megérint a nyelve hegyével az alsó ajkamon. Hiába szeretnék hátra hőkölni vagy felpofozni, legalább lehordani a szemtelenségéért, hagyom, hogy mindkét ajkamat végignyalja. Ösztönből érzem, vissza is húzódik, ha eléri a száj-szélem. Öntudatlanul sóhajtok és beengedem a bebocsájtásomat kérő izgatót. Olyan az íze, mint a sárga dinnyének, édes és kínzó, ahogyan végig simogatja a nyelvem, miközben egyre mélyebbre furakszik a számba. Égő, fogalmam sincs, mit kellene csinálnom. Nem lehetek ennyire béna! Félénken viszonozom, de mivel ő

sem húzódott el, folytatom és szorgalmasan igyekszem feltérképezni azt, amit ő bennem keres.

Jobbja az arcomat cirógatja, majd lassan lejjebb csúszik, mintha véletlenül történne, végig simít az aprócska labdacsomon (még nem mell, nem is viselek melltartót), onnan le a derekam és a fenekem felé. Nyöszörgöm egyet fojtott hangon a csókja közben, amikor megérzem a forró tenyerét a

csípőmön. Még farmeren keresztül is égeti a bőröm. Bal keze a tarkóm alá fészkeli magát és még jobban hátra engedteti a fejem, mélyebb hozzám férést akar. Nem tiltakozom ez ellen sem. Nem is tudnék. Szeretném, ha a keze újra végig barangolna rajtam. Ha táplálná azokat a tüzeket, amiket a bőrömön gyújtott az érintése, ismét, és még tovább. Mindenütt érezni akarom az érintéseit. A simogatását. A csókját...

És megtörténik az, amitől féltem. Vége szakad a varázslatnak, mert ő elhajol tőlem. Ballal fogva tart és a csillámporosnak érzett szemeimbe néz.

–Azúr, te olyan érintetlen vagy, hogy az már önmagában is izgat! És még eminens is, ami a tanulást illeti. Gratulálok!

–És ha igen? Ha nem voltam még... Olyannal, mint te? Mármint fiúval. Meg lánnyal se. Akkor mi van?–kérdezem sértett büszkeséggel.–Nem az én hibám volt...

–De ezen akkor is sürgősen változtatni kell. Egyezkedünk?

Kicsit oldalra billentem a fejem, igyekszem lekezelően nézni felé.–Mondd!

–Kapsz tőlem hét napot. Gondolkodásra. Tornára vagy gyakorlásra, ahogy tetszik.

–Tornára? Miféle torna kéne nekem a Sátántól? Milyen lehet a Sátán tornája?

–Megtapasztalhatod, ha sikerül megegyeznünk. De a feltétel az: a hetedik nap én is megkapom, amit akarok!

–Mit?–a szó kimondása után jut el a tudatomig, mekkora butaságot műveltem. Mit akarhatna, ha nem megdugni?!

–Pihenni pár órát az én privát, azúrkék partomon. És élvezni ezt.–Látva, nem rándul egyetlen arcizmom sem, folytatja.–Hét nap múlva dicsekedhetnél a barátnőidnek és az osztálytársaidnak, te már nem kislány vagy, hanem egy érett, felnőtt nő!

Rám kacsint, én meg fintorgással válaszolok és lenézően jelentem ki.

–Nincsenek osztálytársaim, nem járok még iskolába sem! Nincs kinek mesélnem!

–Akkor őrizgetheted a titkaidat majd velem kapcsolatban. Mit szólsz? –Mintha nem bízna a sikerében, közelebb hajol, szándékosan az ajkaimat figyelni, ahogyan a csók előtt.

–Előbb-utóbb úgyis meg kell történnie, szóval minek várni erre hét napot? Lehet, tényleg meggondolom magam. Ha te vagy a Sátán...

–Én vagyok. És épp ezért ragaszkodom ahhoz, én, és csak is én vezesselek be a tornámba. De ha úgy jobban tetszik, a Pokolhoz vezető kapuig! Közben lesz időd meggondolni magad, ha meg is egyeztünk... Már a torna is elég élvezetes lesz, akárcsak az előbbi gyakorlatom, ígérem!

–Jó. Elfogadom az ajánlatod, Sátán.

–Mertem remélni – újabb mosolyt és újabb szikrákat vélek felfedezni a szemében, meglepő, ezekben most nincs nagyképűség, inkább öröm a válaszom miatt.

–Vedd úgy, ezzel törlesztek azért, amiért segítettél ma Mamócán. Úgyhogy kvittek leszünk!

–Ez azt jelenti, hogy te nem fogod meggondolni magad? Megvárod a hét napot és megadod magad?

–Igen! Tehát le is kophatsz most rólam. Gondolom, jobb dolgod is van, mint megvárni az én nagymamám kezelő orvosát–célozgatok vaktában.

–Jaj, még nem is mondtam?–mosolyog rám.

–Mit?

–Valószínűleg már a szalonban van. Rendetlenkedett a szíve. Beutalták, de most nem mehetsz fel hozzá az osztályra. Csak holnap.

–Komolyan mondod? Hisz nincs nála semmi, még az iratai sem. Honnan veszed ezt?

–Az eredményeiből és a kartotékból, amit Katicabogár hátánál olvastam. A többit majd telefonon is elintézhetem, ha akarod–ajánlja fel és mocorogni kezd.

–Biztos?–csodálkozom még rá, mielőtt hagyom lábra állítani magam.

–Főgonoszi becstelen szavam adom rá neked, Azúr! Menjünk vissza hozzátok, mert a jó üzletektől mindig éhes leszek, és ma már két üzletet is lebonyolítottam a kettőnkével együtt.–A kijárat felé fordít és a fenekemre simítja a kezét, lehet, hogy ő nem is érzi, milyen forró a keze?

–Mindig ilyen jó napjaid vannak?

–Nem. Pont ezért fogom ezt ma veled megünnepelni. Lakik még valaki veled és a vénlánnyal?

–Nem. És ha velem akarsz jóban lenni a következő hét napban, nem nevezed így többé!–figyelmeztetem szúrósan.

–Ezer bocsánat!–a mellkasára teszi a bal kezét és elbiggyeszti az alsó ajkát.

Rácsodálkozom a délutáni napfényben. A tincsei messzire csillognak. Mintha glóriát vonnának a feje köré a fényükkel. Az arca egy durcás kis kerubra hasonlít. Ilyenekre visíthatnak a mozikban a korombeliek: Cuki! Édi! Meg a többi... Erre nekem pont azzal kell összebokáznom, aki Sátánként viselkedik?

Biztos a születésemkor rossz volt a csillagzat!

4. Fejezet

Alig ülnénk be a Toyotájába, Katicabogár doktornő siet utánunk és kiált is, várjuk meg. Rémülten nézek rá, miközben hozzánk igyekszik egy automatából fejt műanyag pohárral, benne mű kávé.

–Semmi baja–nyugtat meg azonnal, ahogyan rám néz, elég ijedt lehet az arcom ezek szerint.–Felkerült a kardiológiára és ott is marad legalább egy hetet, de az sem kizárt, hogy többet.

Bevallotta, az utóbbi időben nehezen jutott eszébe, melyik gyógyszerét mikor kell bevennie? Eléggé elhanyagoltátok a szüleiddel!

–Igen, pont ezért költöztem ma hozzá, vigyáznom kell rá–magyarázkodom.

–Ajánlom is, különben sokat fogsz velem veszekedni! Amikor kiengedik, majd megkereslek titeket, hogy segítsek a gyógyszerek adagolásának elmagyarázásában, addig remélhetőleg találsz más felnőttet, aki vigyázzon rád. Neked ennél jobb dolgod is van, ugyebár!? –fordul a sátánja felé szúrós szemekkel.

A gúnyos mosoly, ami megjelenik a kísérőm arcán, igazán szexire sikerül, nekem tetszetősre, kicsit talán a pulzusom is megugrik, látva, ahogyan bal felé húzódnak az ajkai.

–Nem hiszem, hogy neked kellene beosztanod az én időm, Bogárka! Nagy fiú vagyok! Magam járok vécére is, néha nem is egyedül. Néha nem is a dolgom végezni, csak a szükségletek... Kösz a segítséget!

Int, üljek be és ő is beszáll. Mintha teljesen a vezetés kötné le, oda sem pillant többé a ledöbbenő

nőre, aki ott marad utánunk, akár egy mozdulatlan bálvány.

Meg sem lepődöm, amikor visszakocsikázunk Mamóca lakásához. Egy zacskónyi élelmiszert húz elő a hátsó ülésről és hozza magával.

–Mire készülsz?–csodálkozom rá felfelé igyekezve a lépcsőkön.

–A legkönnyebb megoldani a nyelvem, no és ismerkedni egy tál finom tészta mellett. Már persze, ha nem vagy az állandó „fogyókúrások” közül való. Éhes vagyok! Ma még nem ettem semmi maradandót. Ilyenkor már alkotni szoktam. Van valami kifogásod? Esetleg menjek a saját lakásomba főzni?

–Nem szükséges–vállat vonok, mintha nem is érdekelne, mit tesz, valójában pedig ugrálni tudnék az örömtől, amiért ilyen sokáig nálunk maradunk, kettesben.–És mikor kezdjük azt a tornát?

–Ne legyél olyan türelmetlen, picinyem! Az élvezeteket, az ízeket ki kell élvezni. Ha már ennyi évig nem siettél, most minek kapkodnál? A bort is jó levegőztetni, mielőtt beleiszol. Fel kell szabaduljanak az ízei még fogyasztás előtt, hogy átjárja az érzékeinket a jó...–beszéd közben otthonosan nyitogatja nagyanyám szekrényeit, akárha ő lenne itthon és nem én.–Neked most különösen türelmesnek kellene lenned, mert, ha nem fékezel, lehet, örökké átkoznád a nevem, amit én persze nem szeretnék. Ha csinálok valamit, azt szeretem mindenki, az én és a másik fél megelégedésével megkoronázni.

–A nevedet nem mondtad, nem tudom átkozni tehát! Te ilyen üzleteket kötsz? Mármint magadat árulod?

Sátán arca felderül.–Nem! Ha ilyesmit tennék, nem neveznének Sátánnak! Inkább Istennek vagy

ilyesminek szerintem. De tetszik, hogy próbálsz kiismerni, ez jó tulajdonság egy nőnél. Sajnos nagyon hamar ki szokott derülni rólatok, mennyire kaphatóak vagytok egy kis kedvességre, bókokra, egyebekre, aztán percek alatt estek ágynak, tüzelés miatt.

–Muszáj ilyen ócskaságokkal tömd a fejem kaja előtt? Nagyon unalmas. Nem érdekelnek a nőkről szóló aforizmáid. Mivel foglalkozol akkor?–lendülök bele a Sátán-témába.

–A kiscica karmai–nevet fel, miközben leönti a tészta vizét és tálalni kezd magának egy csorba porcelán-tányérra.–Ne velem keménykedj, Azúr! Nem vagyunk egy súlycsoportban, még csak nem is ugyanabban a korosztályban játszunk.

–Most fenyegetsz?–csattanok fel.

–Én ezt inkább felvilágosításnak nevezném, amire te rászorulsz. De folytassuk. És most szabályokat mondok: addig maradok, amíg a dolgaim el nem szólítanak tőled és a kellemes illatodtól.

Ha megszólal a telefonom, azt jelenti: lejárt az időnk. Ez mindig így lesz. Nincs könyörgés, nincs rinyálás, nem kell a szemrehányás. Felesleges! Amíg én itt vagyok, ajánlom, ne csüngjön rajtad más.

Se fiú, se férfi, de még nő sem. Hogy rajtam kívül te kikkel vagy, nem érdekel, amíg ugyanezt te is be tudod tartani. Téged se kell foglalkoztasson, van-e feleségem, jegyesem, szeretőm, gyerekem, istenem, gyóntatóm stb.!–ráönti a befőttes üvegből a mártást, majd megnyalja az ajkát és befordul Mamóca szobájába.

Otthonosan leül a vendégségi kanapénkra és onnan jegyzi meg. – Remélem, most nem azt várod, hogy én tálaljak neked?

–Vegyem úgy, ehetek a kajádból? Ennyire még soha nem tiszteltek meg–undokoskodom, holott fogalmam sincs, éppen miért érzem magam megsértve?

–Mozgasd magad. Túl akarok lenni a hivatalos részen minél előbb, hogy rátérhessek a kellemesebbre.

Ilyen pattogás mellett, gyakorlatlanul és kapkodva veszek az ételből, majd lassan, mintha nem is hallottam volna, lépek a kanapéhoz leülni.

De ő meg nem folytatja. Jóízűen eszik, míg engem fixíroz, aki alig tudja megtalálni a száját a villával, annyira bámulom őt. Mégsem zavartatja magát, amíg egy spagetti csík is van az adagjából.

A tányérját könnyedén a kanapé melletti étkezőre teszi, visszaülve a dologtalanná váló kezei rajtam keresnek pihenőhelyet. Ezzel persze megint nem segít figyelni az étkezésre.

–Nem tudok enni, ha bámulsz!–szólok rá idegesen, felugrom és leteszem az étel-maradékom az ő

tányérja mellé.

–Teljesen mindegy! Befejezted! Eddig értettél?

–Hülyének látszom?–mérgesen esem vissza a kanapéra.

Eltűnik a kedves mosoly, helyébe felvillan a doktornőnek csillogtatott gúnyos.–Kezdesz nagyon feszült lenni! És ezzel engem is felhúzol. Minek akarsz felmérgesíteni? Hogy elmenjek?

Nem válaszolok, szerintem a félrefordított arcélemről is leolvashatja az ijedtséget.

–Felfogtad, hogy nincs egymáshoz közünk, csak arra a néhány órára, amíg együtt vagyunk?

–Nem nagyon érdekel. Semmi sem érdekel! Te sem!–vágom oda, nem nézek rá, nehogy elgyengüljek az arcát látva.

–Milyen hihetetlen! Nem is tudom–elkapja a nyakam és magához ránt, a számba suttogja a többit.–Kezdetnek használd a kezeidet is!

Félrever a szívem, ahogyan érzékelem, ő milyen magabiztosan méricskél engem, ezúttal minden porcikámat „letenyereli” csók közben. Reszketek rajta fekve, de ez nem zavarja, sőt, mintha élvezné is, mekkora hatással van rám. Jobbja lassan a fenekem alá ér és a combjaim közé simít. Megrándulok valamiért ettől, a tenyereim a mellkasán pihennek. Érzem a tenyerem alatt a szívverését, nyugodt és egyenletes, nem úgy, mint az enyém. Olyan erős dobbanásokkal dolgozik a testében. Váratlan ennyire erősnek érezni őt. Sátán balja a trikóm kar részénél kóricál, ahogyan a bőrömet megérinti a mellemen, elfogy a levegő bennem. Finom, határozott és lassú kézzel barangol, mint egy mű-élvező, és még azt a pirinyó fenntartásomat is elnyeli belőlem csókolózás közben. Legszívesebben rászólnék, folytassa mélyebben, tépje le rólam a hülye göncöt, de inkább a nyelvemmel és az ajkaimmal próbálom lejelezni neki ezeket. Újra végig cirógat a lábaim között, mire felnyögöm hangosan. Az alsó ajkamat harapdálja válaszul, gyengéden.

Különös, vérfagyasztó sikoly vág közénk valahonnan a csípőjétől. Fél kézzel kotorássza ki, de nem enged el, ráles a kijelzőre, mielőtt fogadná a hívást. Bele se szól, inkább morran és hümmög, közben a nyelve az én számban szambázik tovább. Pár másodperc után bontja a hívást, maga mellé teszi a mobilt és felsóhajt szabadon hagyva a szám.

–Kezdesz felengedni, Azúr. A baj csak az, már nem alkalmas. Nekem. Idő van! Leszállhatsz a paciról, hercegnő!

Kábán engedelmeskedem.–Menned kell?

–Várnak egy helyen némi anyaggal, ezért hívott a kliensem. És ha nem viszek, nagyot bukom a kihagyott bulin. Azt még kevésbé szeretem, mint hoppon maradni a finom bemelegítés után!–jelenti ki fenyegetően.–Az előbb még úgy tűntél, mint akit nem is érdekelnék, szóval ne tegyél szemrehányást a lelépésem miatt.

–Nem is akartam... Sajnálom, hogy elmész...–vallom be halkan.

–Remélem is! De nem ülhetek melletted, amíg a fejedben rendet teszel. Hét napod van rá. És én sem maradok sokáig távol, nehogy azt hidd! Tetszik a kóstoló, úgyhogy ennek még lesz folytatása köztünk, Azúr. Addig is, itt a telefonszámom.

Egy kártyát ad, rajta csupán a kilenc számjegyből álló kód.–Ha bármi bajod van, nekem szólsz, értetted? Ma elég sokan láthattak bennünket együtt. Mások tőlem akarnak majd megvédeni, én viszont tőlük foglak. Bármi áron! Értetted?

Lehajtott fejjel bólintok. Az agyamban pedig csak záporoznak a kérdések és a szemre hányások a saját, óvodás viselkedésem miatt.

–Tényleg visszajössz? Várhatlak? – kérdezem suttogva.

–Nagyon várhatsz–utasít, és felrántja az arcom.

Ez a csók más, mint a kórházi váróban kapott. Most mohó és telhetetlen, miközben a nyelve úgy ront az ajkaim közé, mintha máris birtokba venné az egész testem. Mélyre siklik, amennyire bír, és én engedem, érezni akarom, akkor is, ha türelmetlenebb és erőszakosabb velem. A fejem a karjára

hajtom, hogy megnyílhassak neki egészen, még érzem rajta a spagetti ízét. Egészen akar, ki is mutatja, ahogyan közelebb ránt magához. Nyöszörögve viszonozom és simogatom a hátát, boldog megelégedéssel: az övé leszek, hamarosan!

Pár perccel később elenged lassan, búcsúzón.–Addig is vigyázz magadra! Nekem, Azúr. És a vénlány... a nagyid miatt ne aggódj, minden rendben lesz! Rólam pedig senkinek nem mesélsz!

Érted?

Bólintok a figyelmeztetésre, de megjegyzem neki.–Nem mesélni akarok rólad, hanem látni téged!

–És érezni nem?–vigyorog rám az ajtóból, aztán eltűnik.

Hiába sietek az ablakhoz, nem láthatom a szürke Toyotát elhajtani, de a szívemre tett kézzel fogadom meg, most csak magamnak: érezni fogom őt, még sokszor! Talán annál is többször, mint ahogyan ő gondolná ebben a percben!

5. Fejezet

Éppen kiadós fürdőt veszek.

Mamócánál, a kórházi szalonban fel sem tűnt, milyen gyorsan váltott az időjárás a lanyha tavaszból a pusztítóan meleg nyárba.

Közben szól a zene, így még jókedvűbbé válok. Dúdolgatva lépek a folyosóra, amikor megpillantom.

Két nap felesleges gyomorgörcs, reszketés és hiábavaló-érzés után, ő csak áll a nagyim konyhájának közepén és az én kávés csészémből szürcsöl, mintha nem is két napja váratna magára meg a rendkívül titokzatos felbukkanására.