Nemere István

Nők a trónon I.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-341-2

MOBI ISBN 978-963-453-342-9

TARTALOM

Előszó
Őrülten szerelmes ősanya
Észak okos lánya
Királynő a vérpadig
Királyok felesége, királyok anyja
Kurtizánból császárné
Vulkán alatt véreskezű asszony
Egy nő a fáraók trónján
A nyugatról jött asszony
Párizstól Pármáig hosszú volt az út

Előszó

Ismert és kevésbé ismert királynők, császárnők sorsa váltakozik majd a következő lapok százain. Több földrészen éltek és viaskodtak a férfiak világával. No meg a körülményekkel. Mindnyájan a maguk korának lányai voltak, éljenek bármikor, bárhol.

Nem csak a nagyon ismert lányok és asszonyok kerültek be ebbe a könyvbe. Szándékosan választottam közéjük olyant is, akiről kevesebben, kevesebbet tudunk. Aki mindenre kész volt a hatalomért, másról nem is álmodott - és olyant is, akinek a hatalmat szinte csak a véletlen adta kezébe. Mindannyiuk sorsa arra mutat, hogy soha, sehol nem volt könnyű dolga annak a nőnek, aki bármilyen módon is egy ország, egy birodalom élére került. Mióta világ a világ, a trónok gazdáinak kilencvenkilenc százaléka férfi volt. Mégis akadtak nők, akik remekül megállták a helyüket. És akadtak olyanok is, akiket összeroppantott a túl nagy teher vagy a környezet nyomása. Többen közülük csúfos véget értek. Vigasztalásul csak annyit: bizony így volt ez a férfiak között is.

Néhány tanulságos és érdekfeszítő történet következik hát szelíd és vad asszonyokról, tehetetlenül sodródó vagy sorsukat vakmerően irányító nőkről. Ravaszakról és szelídekről, jólelkűekről és tigrisként vadakról, bátrakról és szerencsétlenekről. Egyszóval - emberekről…

Őrülten szerelmes ősanya

(Juana volt a neve. Anyanyelvén nem véletlenül nevezték így: Juana, la loca - Johanna, az őrült. Beteg agyával, elferdült tudatával egy egész nemzedéket fertőzött meg. Európa történelmére századokon át rányomták bélyegüket azok az őrült vagy gyengeelméjű koronás fők, akik tőle származtak…)

Pedig minden olyan szépen indult. Már a származással sem volt baj, sőt. Azt is mondhatnánk, hogy a tizenötödik századi Európa egyik legjobb, a trónon igen biztosan ülő pár gyermekeként látta meg a napvilágot.

1469-ben az Ibériai-félsziget három állama közül kettő, a mai Spanyolországot akkor alkotó Aragónia és Kasztília egyesült. Az egyik ura kasztíliai Izabella, a másiké Aragóniai Ferdinánd volt. Házasságra is léptek - ők voltak a „legkatolikusabb uralkodók”, a később annyit emlegetett híres „Izabella és Ferdinánd”, akik húsz-egynéhány évvel később pártját fogták Kolumbusznak. Igaz, nem kis rábeszélésre vállalták a dolgot, nem utolsósorban azért haboztak, mert a tervezett „indiai expedíció” pénzbe is került. Sem Izabella, sem Ferdinánd nem arról volt híres, hogy okos dolgokra szórta volna el az alattvalók adóiból származó pénzt. Inkább magukra költötték. Mellesleg az a nagyzoló csavargó sem keltett bennük bizodalmat, akiről azt sem lehetett tudni, voltaképpen hol született és miféle származék volt, mégis nagyon magabiztosan viselkedett.

De ez egy másik történet. A pár amellett, hogy erősen politizált - kiűzték a mórokat, aztán a zsidókat, kezdték meghódítani az ölükbe esett Amerikát, no és feltalálták az inkvizíciót is - maradt ideje a gyermekek nemzésére. Ezt - ahogyan abban a korban, különösen uralkodóktól elvárták - közepes sikerrel űzték. Mivel igen sok gyermek halt meg már a pólyában, különféle betegségekben, minden családban több gyermeket szültek az asszonyok, aztán reménykedtek, hogy ezek közül néhány csak megmarad.

A királyi családoknak persze jobb életkörülményekre és jobb orvosokra tellett, hát elméletileg több esélye volt az életben maradásra egy selyempólya kicsiny lakójának, mint egy falusi parasztkunyhó nyomorba születő porontyának. Ennek ellenére azért itt sem ment minden zavartalanul. Ki tudja, Johanna-Juana melyik ősétől örökölte enyhén szólva nem éppen higgadt és zavartalan elméjét?

Az előkelő uralkodó párnak öt gyermeke született, egy fiú és négy lány. Johanna a harmadik volt a sorban. Az első természetesen Juan, vagyis János volt. Juana után pedig Maria és Caterina, vagyis Katalin jött a világra. A legidősebb lányt a portugál királyhoz adták feleségül.

A sorban a következő tehát Juana volt. Apja igazán jót akart, amikor egy akkoriban igen jelentős európai dinasztiába akart ily módon beházasodni: lányát felajánlotta a Német-római Császárság trónörökösének, az akkor még csak tizennyolc éves Fülöpnek. Akit nem ok nélkül neveztek mindenfelé Szép Fülöpnek. Ebből persze egyértelmű, hogy nagyon csinos férfi volt már ilyen fiatalon is és kétségtelenül számos hódítással büszkélkedhetett (büszkélkedett is…). Senki sem számolta, legkevésbé ő maga, hány hölgy ágyában fordult meg ez a történelmileg kissé elkésett, örökké szerelmes lelkű lovag.

Juana-Johanna tizenhét éves volt ugyanakkor. A menyasszonyt illik megtekinteni, sőt - feleségül venni. Nos, Szép Fülöp e célból kíséretével végigutazta fél Európát, míg Spanyolhonba érkezett (a krónikák csak halványan céloznak rá, hogy útközben számos hódítással dicsekedhetett, ám ezen cselekedetek közben a legkevésbé sem a kardját használta).

Az elbeszélések nem eléggé világosak a tekintetben, hogy melyik tetszett a másiknak jobban - tény, hogy a kortársak „heves szerelemről” beszéltek és írtak velük kapcsolatban. Lehet persze, hogy inkább Johanna esett bele a csinos vőlegénybe. A házasságot eltervezték, dátumát is kitűzték - de állítólag azt a napot sem tudták már kivárni. Feltesszük, hogy inkább Juana volt az, aki rábeszélte leendő férjét: ne várjanak már azzal a szexszel! Persze, a két „legkatolikusabb uralkodó” lánya azért csak nem bújhatott az ágyba egy férfival. De erre is volt orvosság - gyorsan hívattak egy papot, az minden ceremónia mellőzésével összeadta őket és akkor aztán mohón egymásnak eshettek.

Mindez nem akadályozta meg őket abban, hogy két nappal később ország-világ szeme láttára még egyszer megtartsák a nagy, az „igazi” esküvőt.

Szép Fülöp egy gazdag tartomány - akkor ország - Burgundia ura volt. Nem árt tudnunk, hogy Ferdinánd jól számított. A fiatalember az adott történelmi pillanatban már Európa egyik leggazdagabb embere volt, apja halála után pedig feltehetően ő lesz a német-római király, netán császár, vagyis főként Európa közepén uralja majd a sok német tartományt és Ausztriát annak birtokaival, többek között Magyarországgal is.

Ez volt a jövő, amely csakugyan felhőtlennek látszott, mondjuk az Ibériai-félszigetről nézve. A fiatal pár Brüsszelbe költözött, ahonnan egy idő után nem éppen vidám hírek érkeztek a forró spanyol földre.

Szép Fülöp ugyanis - nevéhez híven - tizenkilenc meg húsz- és huszonegy évesen sem akart lemondani a testi örömökről. Vagy legalábbis nem úgy képzelte, hogy ezután már mindig csak Juanával fog lefeküdni. Otthon sem mentek jól a dolgok. A legidősebb fiú, a spanyol trón örököse, Juan állítólag a sok szerelmeskedésbe halt bele fiatalon. Eltelt egy év, és - talán más okból - de életét vesztette az első lány is, aki a portugál királyhoz ment feleségül. Ekkor érdekes módon Juana-Johanna lett a kijelölt trónörökös.

De ő Brüsszelben élt és vívta a maga harcát a csinos nőcsábásszal, aki a sors (és apja) akaratából mintegy véletlenül éppen az ő férje lett. Fülöpünk annyira természetesnek tartotta saját férfiúi jogait minden más nővel szemben, hogy kényelemből ki sem járt az udvarból - ott, a felesége szeme láttára kezdett szemezni egyre újabb és újabb hölgyekkel, és persze sorra hódította őket. Amikor aztán viszonyt kezdett Juana egyik udvarhölgyével is, betelt a mérték.

Korabeli krónikások nagy élvezettel és kitüntető részletességgel örökítették meg, hagyták ránk az egyik ilyen affér részleteit.

Egy alkalommal, valamilyen udvari rendezvényen Szép Fülöp a felesége szeme láttára, füle hallatára kezdte dicsérni az egyik, általa éppen szeretőnek kiszemelt hölgy csodaszép frizuráját. Juana vörösödő arccal hallgatta, egy ideig még sikerült türtőztetnie magát. De amikor a férj szavai már nagyon leplezetlenül is a széptevés mezejére értek, súgott pár szót egyik szobalányának. Aki elrohant, majd visszatért és valamit asszonya kezébe csúsztatott.

Egy olló volt.

Juana-Johanna sem volt csúnya nő és nehezen tűrte, hogy így megszégyenítsék az egész udvar előtt. Inkább az a szemtelen perszóna szégyenüljön meg! - gondolhatta, mert egyszer csak odafutott az agyba-főbe dicsért asszonykához, előrántotta az ollót és mielőtt a hölgy tiltakozhatott, ellenkezhetett volna, gyakorlott mozdulatokkal körbeszaladt a fején. A gyönyörű fürtök a padlóra hullottak. Apródfrizurát csinált a rémülettől és döbbenettől nem is ellenkező, mozdulni sem tudó, ámde sírva jajveszékelő udvarhölgynek…

Aki leghamarább magához tért, az Szép Fülöp volt. Akárcsak az egész udvar, ő is lebénult a látványtól, de tudat alatt sejtette, itt bizony nem másnak - neki kell lépnie. Hát reagált is - a maga módján. Ott az egész királyi udvar szeme láttára nekirohant asszonyának és ütlegelni kezdte Juanát.

Aki meg most döbbent meg. Erre aztán igazán nem számított. Férjeura alaposan helybenhagyta őt, sírva menekült vissza lakosztályába.

Mondani sem kell, mekkora tekintélye lehetett mindkettőjüknek ott, ahol ilyesmi megeshetett. Persze a jónép a királynak adott igazat, először is azért, mert férfi volt, másodszor meg mindenki tudta, hogy léte Fülöptől, és nem Juana bolondériáitól függ.

Mert bolondériákban aztán nem volt hiány. Juana egyre különösebben viselkedett. Télvíz idején egy szál ruhában lovagolt ki. Felment a várkastély egyik tornyába és ott mozdulataival a madarakat utánozta, mint aki szeretne elrepülni. Környezetében fokozatosan lecserélték a spanyolokat, hamarosan csupa németalföldi vette körül, akikkel nehezen értett szót. Végül csak egy spanyol maradt mellette - egy Izabella által küldött kemény pap, aki alighanem inkvizítor volt otthon. Itt a szerencsétlen fiatalasszonyt egrecírozta, egyre újabb penitenciákat róva rá állítólagos bűnei miatt. Nem csoda, hogy az asszony egyre furcsábban viselkedett, olykor pedig hosszabb időre búskomorságba esett.

Féltékeny is volt, mert férje bizony nyakra-főre csapta a szelet más nőknek, akiket aztán rövid úton ágyba is vitt. A környéken szaporodtak a Fülöphöz hasonló újszülöttek… De amikor Juana féltékenységi jelenetet rendezett, férje egyszerűen bezáratta lakosztályába és megtiltotta, hogy onnan kitegye a lábát.

Útjaik eléggé elváltak, persze nem teljesen. Fülöpöt untatta, hogy felesége folyton terhes, vagy éppen szül. Ehhez persze némileg ő maga is hozzájárult, mint tudjuk - az ilyesmi nem megy férfi nélkül és akkoriban sem ment. Mindenesetre Fülöp folyton teherbe ejtette nejét, és míg az a hasát növelte, ő lovagi tornákat és vadászatokat, lakomákat és másféle mulatságokat rendezett.

Ez így ment pár évig, aztán Fülöp és Juana hazalátogattak Spanyolországba. Izabella elintézte, hogy Fülöp és Johanna legyenek a spanyol trón örökösei, de a szépséges Fülöp ennek sem tud örülni. Nem érzi magát jól, tán attól fél, hogy megmérgezik? Hát egy napon úgy dönt: neje akár jön vele, akár nem, ő bizony hazamegy Németalföldre.

Úgy is tesz. Juana már csak azért is maradni kényszerül, mert megint terhes. Megint csak furcsán viselkedik, és amikor megszüli második fiát, az sem változtat az állapotán. Sőt, az egyre romlik. Ő, aki azt tervezte, hogy férjével együtt fogja uralni a brüsszeli trónt - most erről lemond. Megvan ugyan a remény, hogy talán egykor a hazai, a spanyol trónt uralják majd közösen - vagy ő egyedül? -, de ez is nagyon távolinak látszik.

Biztosan eszébe jutott a nagyanyja, aki portugál királylányként érkezett a spanyol udvarba. A király vette őt feleségül. Ő is nagyon szerelmes, ő is nagyon bánatos volt. Amikor a férje meghalt, nem merték bezárni, pedig szabályosan megőrült. Beleőrült a fájdalomba, annyira hiányzott neki a férje. A nagymama bizony több mint negyven évig olykor csendes, olykor kevésbé csendes őrültként élt még. Juana biztosan gondolt rá is. Ahogyan múltak a hónapok és az évek, rá kellett jönnie, hogy Szép Fülöp - a kezdeti fellángolást leszámítva - bizony inkább a hozománya miatt vette őt feleségül.

De ez nem változtatott azon, hogy Juana továbbra is halálosan szerelmes volt férjébe. Fülöp bármilyen is volt, bármit is tett, Juana csak rá vágyott, vele akart élni. De most nem tudott utána menni, mert háború tört ki Franciaország és Spanyolország között. Oda pedig szárazföldön át vezet az út. (Nem tudni, miért nem jutott eszébe senkinek, hogy az Ibériai-félsziget megkerülésével az asszonyt egy hajón is hazavihetnék Brüsszelbe? Vagy ez nagyon kockázatos útnak számított akkoriban a kalózok, viharok és ellenséges hadiflották miatt?)

Úgy telt el majdnem két év, mikor végre 1503 vége felé egy futárnak sikerült átverekednie magát az ellenséges országon és megérkezett Medina del Campo közelébe. Abba a várba, ahol Juana élt szerény kíséretével, várva a híreket a háborúból és a férjétől.

Nos, Fülöp most magához hívta asszonyát! Aki persze rögtön indult volna, mert sejtelme sem volt arról, mit talált ki megint a férfi. Aki legalább annyira ravasz és romlott is volt, mint amennyire szép. Ugyanis akkor már rájött: az lesz a legegyszerűbb, ha valahogyan kitúrja Juanát a közös tulajdonból. Úgy az övé marad nemcsak Németalföld, hanem megszerzi Spanyolországot - és annak összes tengerentúli gyarmatát! Kolumbusz akkoriban fordult meg néhányszor és Európa-szerte csodákat meséltek arról, mi is található az óceán másik oldalán. Hogy napnyugaton még a háztetők is aranyból vannak, csodálatos drágakövek, fűszerek és termékeny földek, mérhetetlen gazdagság várja az európaiakat!

Nem lenne rossz birtokolni mindezt, gondolhatta Fülöp, és tett is lépéseket. Igen ravasz tervet eszelt ki: mivel Juana annyira szerelmes beléje, hát addig szomorítja az asszonyt, amíg az megőrül. Akkor aztán erre hivatkozva megszabadul tőle és ölébe hullnak a nagy birodalmak!

Az 1500-as évek elején ez nagyon is kivitelezhető, reális tervnek látszott, különösen ismerve a résztvevőket.

Amikor például nem indulhattak azonnal Fülöphöz Medina del Campoból, Juana egy egész éjjel és a következő éjjel a várkapu leeresztett rácsát rázza tehetetlen dühében. Végre anyja közbelépésére kiengedik és mehet Fülöphöz. Az anyja nyilván nemcsak a nagyanyja betegségéről tud - Izabella apja és egyik testvére is elmegyenge volt. Nem mintha ő maga másféle lett volna - annak idején Izabella is betegesen féltékeny volt férjére, Ferdinándra. Szép kis család, gondolhatták a királyi udvarban.

Flandriában aztán minden folytatódott ugyanúgy, mint két évvel korábban Juana csak spanyolokkal volt hajlandó körülvenni magát, akiket a férje utált, összeesküvőknek és piszkos délieknek nevezett és borsot tört az orruk alá. Juana vadul szerette férjét, aki ezzel vissza is élt. Szexuálisan zsarolta nejét - csak akkor volt hajlandó lefeküdni vele, ha teljesítette valamilyen kérését, betartotta tilalmát. Juana viszont joggal várta volna el a hűséget, amit szép Fülöptől elvárni naivság, sőt ostobaság volt. Az ezerszer csalódni kényszerült feleség nemegyszer hihetetlen patáliákat csapott, féltékenységi jeleneteinek híre bejárta az országot. Mondani sem kell, Fülöp ezt uralkodói tekintélye csorbításának tartotta (az is volt, akkoriban nagy szégyen volt egy férfinak, ha otthon az asszony volt az úr, vagy akár csak felmerte emelni a szavát!) - és tett ellene.

Persze voltak itt irracionális dolgok, események is. Juana különféle mániáknak élt, például naponta többször is megmosta a haját, aminek nyilván nem volt semmi értelme, különösen télvíz idején. Hát a férje megtiltotta, de az asszony csak azért is folyton hajat mosott. Ezzel egyidőben Juana azt is leste, melyik udvarhölgyére néz a férje nagy tetszéssel - annak aztán körmével végigkaparta az arcát, olyannyira, hogy maradandó nyomokat hagyott rajta. Ilyenkor a hölgy nemesi családja szaladt panaszra a királyhoz, akinek néhányszor tekintélyes összegű kárpótlást kellett fizetnie az udvarhölgyek családjának. Érthető, ha neki is kezdett elege lenni „a spanyol nőből”. Egy-egy újabb „csínytevése” után férje megint elverte és bezáratta egy szobába.

Akkor persze a maga számára feltalálta az éhség-sztrájkot. Ez volt az egyetlen fegyver, ami még bizonyos értelemben maradt a „kezében”. Amikor már komolyra fordult a helyzet - mert nem is egyszer veti be az asszony az élelem elfogadásának megtagadását - Fülöp ettől sem esik kétségbe, lefogatja az asszonyt és időnként azért valamilyen táplálékot lenyomnak a torkán - csoda, hogy nem fulladt meg.

A következő lépés az volt a házaspár immár élet-halál küzdelmében, hogy Fülöp összeíratta egy napló formájában - napról napra, hétről hétre pontosan követve az eseményeket, mindazokat a furcsaságokat, amikkel kedves neje szolgált. Aztán ezt a magaviseleti naplót, amikor már jó vastag lett, elküldette a spanyol királyi párnak. Hadd olvassák az új Amerika-birtokos Ferdinánd és Izabella, milyen lányt sóztak a nyakába! Hadd lássák, mennyit szenved ő és királyi udvartartásának szinte minden tagja az őrült nőszemély miatt!

Fülöp viszont nagyban játszott. Akkor a kortársainak nem igazán volt még világos, amit ma már tudunk: mindenáron el akarta ismertetni az európai uralkodókkal, hogy a felesége őrült. Ha ezt elfogadják, akkor elválhat tőle, de megtarthatja annak birtokait - és ez itt a lényeg! Csak ott nem vált be a számítása, hogy akkor sem kaphatja meg Kasztíliát és a tengerentúli gyarmatokat. Otthon ugyanis Ferdinánd és Izabella elintézték a törvényhozással, hogy ha Juana valami módon nem kerülhet a spanyol trónra, akkor a férje sem támaszthat semmilyen igényt. A spanyol uraknak is elegük lehetett Fülöpből, akit pedig ismertek személyesen is, hisz éppen elégszer megfordult náluk.

A tét nem volt kicsi, ezzel mindenki tisztában volt.

A Habsburg-ház későbbi két ága, az osztrák és a spanyol közös ősanyjának szenvedései és furcsaságai ezzel persze távolról sem értek véget. Újabb harc indult: Izabella és Ferdinánd, a szülők egyre újabb embereket küldtek a brüsszeli udvarba, hogy azok befolyásolják lányukat. Szép Fülöp viszont a már ismertetett módszerekkel próbálta megtörni felesége akaratát. Aki csak névlegesen ült a németalföldi trónon, hiszen hovatovább már semmilyen közszereplésre nem volt alkalmas. „Vagy terhes, vagy bolond, olykor meg mindkettő egyszerre” - írta róla néhány krónikás, persze ők inkább Fülöp kenyerét ették és buzgón helyeselték mindazt, amit a király tett - vagy tenni akart.

A korabeliek által életvidámnak ábrázolt Fülöp nemegyszer már igen zordon lett. Többen attól féltek, hogy a sok bors miatt, amit asszonya tör az orra alá, elveszti életkedvét és afféle besavanyodott férfivé válik, akikből számosan szaladgáltak a világban akkor is (mivelhogy azok is nősek voltak, általában…) de a dolgok nem tartottak olyan sokáig. Amit itt leírtunk, az alig pár év alatt játszódott le. A házasságuk összesen tíz évig sem tartott.

De annál cifrábbak voltak az utolsó évek. Közben Juana anyja, Izabella királynő betegségei miatt halálát közeledni érezvén végrendeletet készít, amelynek tartalmával (az amúgy is mindig egyetértő) férj, Ferdinánd is azonosul. A spanyol törvényhozás kimondja, hogy Izabella halála esetén Johanna örökli a trónt, ám ha nem képes a kormányzásra (beteg, vagy távol van, vagy nem akarja ezt a feladatot ellátni), akkor apja, Ferdinánd kormányozhat helyette és Juana-Johanna csak névleges uralkodó lesz.

Ekkor Szép Fülöp új ellenfelet szimatol a játszmában és hamarosan rájön: gyanúja nem volt alaptalan. Amikor ugyanis Izabella 1504-ben meghal, kiderül, hogy a fő ellenfele nem a felesége, hanem az apósa, Ferdinánd. Az ugyanis rögtön az asszony halálát követően - mielőtt még a gyászhír megérkezne Brüsszelbe - máris lép és közhírré teszi: a felesége végrendelete értelmében ugyan Juanáé a hatalom, a korona - de a távolból is rá akarja venni lányát, adjon neki egy meghatalmazást és ő fog uralkodni helyette.

Fülöp szeméről kezd leesni a hályog. Felfogja, hogy itt most lehetne keresni valamit. Valamit, ami nem kevesebb, mint amiről évek óta álmodik. Amiért annak idején vállalta ezt a házasságot, amiért nyolc éve szenvedi el ezt a bolond nőt! A spanyol kincsek!

Megzsarolta háta feleségét. Ígért neki minden szépet és jót. Most már valóban örök hűséget, kitartást az ágyban, normalizálódó kapcsolatokat. Bármit - csak szeretett hitvese írjon már egy okiratot a spanyol corteznek, a parlamentnek!

Ha nem is az egész spanyol föld, de legalább Izabella hagyatéka, Kasztília lehetne az övé - kezdett alkudozni.

Addig mesterkedett, addig beszélt és duruzsolt a mind boldogabb asszonynak - természetesen többször ágyba is bújt vele, amit Juana nagyon értékelt, hisz mindössze huszonöt éves volt akkor! - hogy végül is aláírta azt a bizonyos okiratot. Arra szólította fel benne a kasztíliai rendeket, hogy helyette férje vehesse át a hatalmat Kasztíliában.

Még azt is hajlandó volt elfelejteni férjének, hogy az jó ideje bezárva tartja őt és senkit - különösen nem spanyolokat - nem enged a közelébe. Ferdinánd el is panaszolta a korabeli Európának, hogy Szép Fülöp fogságban tartja a feleségét, de Fülöp ezzel persze nem törődött. Sőt - amikor kezdte sejteni, hogy nem is Juana az igazi ellenfele, hanem az apósa, nem átallott azt terjeszteni szerte a földrészen, hogy Ferdinánd hazugságokat terjeszt tulajdon lányáról csak azért, hogy befeketítse vele őt, Fülöpöt. Egyszóval, javában „állt a bál”.

Már megszülte fiát, Károlyt, akiből később a hírhedt V. Károly (Carlos) lett - ez az úr bizony az anyját is felülmúlta az elmehibbantság, sőt a komoly őrület területén is. De ezt akkor még senki sem sejtette, a genetikáról vajmi keveset tudtak-sejtettek a középkorból éppen kifelé lábaló nemzedékek. Juana mellesleg összesen hat gyermeket szült, négy lányt és két fiút. A fiúk egyike az említett Károly, a másik a későbbi császár, Ferdinánd volt. Az egyik lány, Eleonóra portugál és francia királyné lett, Izabella nevű lánya a dán trónra került. Mária lánya cseh és magyar királyné lett, a legfiatalabb, Katalin pedig Portugáliában jutott trónhoz.

Nem kellett sok idő ahhoz, hogy a két férfi - Ferdinánd, az após és Fülöp, a vej - belássák: jobb, ha egymással tanakodnak és Juanát-Johannát kizárják mindebből. Egyre nyilvánvalóbb lett még az apa számára is, hogy leánya nem beszámítható. A brüsszeli udvar fel is kerekedett, és átutazva Franciaországon megérkeztek Kasztíliába. Juana nagyon örült, hogy ismét szülőföldjén, szeretett honfitársai között lehet - eleinte nem is sejtette mi volt az utazás igazi célja. Mert persze drágalátós férje elhitette vele, hogy csupán kirándulnak és a fő cél az, hogy Juana visszanyerje egészségét, életkedvét.

Spanyol földön persze ellentétes pártokkal találkoztak. Az egyik Ferdinánd oldalán állt és azt akarta, hogy míg az unoka, Károly felnő, addig a nagyapja, Ferdinánd vezesse nevében az országot. Ferdinándnak is nagyon tetszett volna ez a régensi státus. Ámde egy másik pártot Szép Fülöp nyert meg magának (nem kevés pénzébe került, de hát a németalföldi polgárok gazdagok voltak és sok adót fizettek…), ezek az urak amellett voltak, hogy Fülöp uralkodjon Kasztília földjén, szintén addig, mígnem fia, Károly eléri a nagykorúságot. Juanát-Johannát senki sem kérdezte. A két király és a két párt egyhangúan biztos volt benne, hogy a nő megháborodott és vezetésre, de még társasági érintkezésre is alkalmatlan.

Összeült hát a két férfi és egyezséget dolgoztak ki. Érdekes módon ehhez az alapokat az a közös meggyőződésük adta, miszerint bárki uralkodhat Kasztíliában, csak nem Juana! Akiről írásban kijelentették, hogy beteg, ezért állam vezetésre alkalmatlan személyiség. Hogy mi a baja? Arra a jeles okirat nem tért ki, merthogy az aláírók „tekintettel vannak az illemre és a méltóságra”. Hát hogy mennyire voltak tekintettel, egymással szemben is, arról lehetne vitatkozni. Ugyanis e tárgyalások alatt is folyton „betartottak” a másiknak, amikor pedig látszólag megegyeztek, Ferdinánd egy másik okiratot is aláírt, miszerint a Szép Fülöppel készített egyezséget nem tekinti érvényesnek, magára nézve kötelezőnek. Merthogy Fülöp fogságban tartja az ő édes lányát, akinek ily módon jogai csorbulnának…

Ó, hát az apa sem volt kevésbé álszent, mint a veje. Talán ki lehet jelenteni, hogy ebben az egész társaságban gyermekien őszinte éppen csak a „bolond nő”, (spanyolul: la loca) volt. Ő legalább mindig azt tette, amit gondolt, amit akart, és semmitől sem fékezte magát.

Itt tartottak a dolgok, amikor eljött 1506 szeptembere. A díszes társaság még mindig Spanyolországban időzött. Hogy pontosan hogyan is történtek az események, nem egészen világos - minden krónikás mást és másképpen írt, attól függően, melyik urat, pártállást képviselte az adott pillanatban, illetve később, amikor pergamenre vetette a történéseket.

Tény, hogy Szép Fülöp váratlanul megbetegedett. Juana ekkor volt terhes a legutolsó lánnyal, Katalinnal. Szeptember vége felé a negyedik hónapban volt.

Fülöp betegségéről is sokat suttogtak a korabeli Európában, elsősorban persze az érintett országokban, Németalföldön és Spanyolhonban. Már csak azért is, mert mindenki tudta, hogy Fülöp tojástáncot lejt az ellentétes érdekek között és nemegyszer bizony csak egy-egy lépésre került a szakadék szélétől. Ellensége volt a nyájasan mosolygó és látszólag szívélyesen tárgyaló Ferdinánd, az após - de ellensége volt már a felesége is, vélik mások. Holott Juana még ekkor is élvezte férje társaságát.

Az a gyanús, hogy Szép Fülöp huszonnyolc évesen váratlanul meghalt. Hogy valóban beteg volt-e előtte, nem tudni, de több beszámoló szerint állapotos felesége önfeláldozóan ápolta őt nagy bajában. Ezek szerint azért néhány napot vagy hetet kénytelen volt ágyban tölteni.

Nem egy forrás amellett kardoskodik, hogy Fülöpöt nem más, mint a felesége mérgezte meg. Méghozzá ismét féltékenység miatt. Annyi biztos, hogy Juana hamar rájött: férjura spanyol földön sem változtatott természetén, ott is épp olyan tüzes a más, idegen nők irányában, mint Brüsszelben. Juana minden elmebaja ellenére is logikusan gondolkodhatott, mert összes valamirevaló külsejű udvarhölgyét visszaküldette Brüsszelbe, csak egy-két vén satrafát hagyott meg. Az udvart figyelő külföldi követek hazaküldött jelentéseiből tudjuk, hogy ezek a banyák rettenetes külsejükkel borzasztották el a férfiakat. Hogy aztán ez a sajátos fegyver mennyire lohasztotta le Fülöp érzékeit, nem tudhatjuk. Nyilván megtalálta a maga számítását - értsd: más tüzes spanyol szenyoritákat és donnákat! -, mert félrelépései, csúfos kalandjai miatt nemegyszer kitört a hangos botrány.

Akiknek nem elég, hogy Juanát őrültnek lássák, azok még a férjgyilkosságot is szívesen rákennék. Szerintük tehát az történt, hogy az egyik soron következő házasságtörés után Juana mérget adott be férjének, amitől az sok szenvedés után elhunyt. Mások szerint Juana csak azt hitte, hogy férje megcsalta, és miután sikerült a gyilkosság, tudta meg: bizony most nem követte el a már-már szokásos bűnt. Ezzel a lelkiismeret-furdalással magyarázzák aztán azt, ami Juanával ezután történt.

Persze a legegyszerűbb és legerősebb gyanú szerint nem más, mint kedves apósa végzett vejével. Ferdinánd-nak ugyanis Fülöp már nagyon útban volt, és rájött, hogy így megszabadíthatja a lányát is, és Spanyolországot is egy kellemetlenkedő trónkövetelőtől. Annál is inkább, mert hiszen itt volt a kis Károly, akinek felnöveteléig úgyis ő, a nagyapa lesz a gyám és a régens egy személyben.

Juanát-Johannát megint csak nem kérdezte senki…

A mérgezésekben oly nagy gyakorlatra szert tett spanyolok voltak a bűnösök - feltehetően. De mi állt a háttérben, ki volt a megbízó? Csupán azért, mert maga Juana is spanyol volt, ráadásul minden bizonnyal oka is volt tettét elkövetni - még nem állíthatjuk teljes bizonyossággal, hogy férjgyilkosságot követett el. Sőt, ha az elkövetkező életét vesszük szemügyre, komoly kétségeink támadnak esetleges bűnösségét illetően. Csak töprenghetünk: mi volt benne erősebb 1506 szeptemberében, a szerelem vagy a féltékenység? A ragaszkodás vagy a bosszúvágy? Végső soron mindegy. Amit biztosan tudunk, az csak ennyi: szeptember 25-én Fülöp elhunyt. De mivel korabeli szintű boncolásra sem került sor - a halott beleit és gyomrát nem vizsgálták meg a seborvosok, megelégedtek a holttest külső szemrevételezésével, ami aligha megfelelő diagnosztizálási módszer mérgezés gyanúja esetén - hát nem is derült ki semmi biztos.

És ekkor vette kezdetét az őrült Johanna életének hosszabbik, irtózatos vagy éppen megrázó eseményekben is bővelkedő második szakasza.

A források: ismét ellentmondanak egymásnak. Az egyik krónikás szerint Juana apatikusan bámult maga elé napokig, hetekig. A másik szerint őrjöngött fájdalmában. A harmadik szerint e kettőt felváltva csinálta… Míg akadt egy negyedik változat is, amely szerint ekkor valamiféle világos „pillanatok” (hetek) szakadtak rá, amikor is nagyon bölcsen és nyugodtan intézkedett. Állítólag férje halotti szertartását is ő szervezte meg, előtte azonban bebalzsamoztatta a testet. Hogy erre miért volt szüksége, csak később derült ki. Azt is állítják, hogy kézbe vette a kormány, az államvezetés ügyeit is, míg más források ennek pontosan az ellenkezőjét írták. Mint ebből is látszik, már akkor is voltak megvásárolható tollforgatók, mielőtt az újságírást egyáltalán kitalálták volna. Akkor a krónikaírók dolgoztak az örökkévalóságnak…

Lehet, hogy csak egyszerű skizofrénia, tudathasadás állt fenn nála, amiből nem lett volna baj, ha az élete, a körülményei, férje bánásmódja hatására mindez ki nem teljesedik rajta. Fülöp halála fordulópontot jelentett a huszonhét éves négygyermekes családanya és botcsinálta uralkodóéletében. Aki ekkor, mint említettük, terhes volt ötödik gyermekével, és özvegyen, eléggé elhagyatottan és magányosan maradt ott a politikai színpadon is. Spanyol földön ekkor két párt küzdött a hatalomért. Az egyiket apja vezette és nagy vonalakban a spanyol érdekeket képviselte, a másik oldalon elhunyt férje németalföldi és kasztíliai párthívei álltak. Mindegyik magának akarta Juana örökségét, Kasztíliát - de abban egyetértettek, hogy Juana „loca”, vagyis bolond, őrült.

Összejöttek hát a dolgok és nem könnyítette meg a helyzetet, hogy Juana valóban úgy viselkedett, mint aki eszét vesztette. Nem tágított a koporsó mellől. Azzal az ürüggyel, hogy elszállítja Mirafloresbe és majd ott temeti el - útra kelt. De mindig csak éjszaka utazott, mert egy özvegy, akit ilyen csapás ért - „érvelt” - az nem jogosult a napfényre… a koporsót többször felnyittatta, hogy lássa Fülöpöt holtában is. Olykor csókolgatta a holttestet. Mellesleg úgy igazán el sem hitte talán, hogy meghalt. Mert révült félálomban gyakorta ismételgette: Fülöp most is vele van!

Igen kacskaringós úton haladt, és kíséretének nem volt vele könnyű dolga. Nappal aludt a menet, este pedig útra keltek és fáklyák fényénél haladtak. Képzelhetjük, hogy a korabeli utakon (vagy inkább annak hiányában) milyen gyorsan haladtak előre. A koporsót ráadásul őrizni kellett, mert Juana bebeszélte magának, hogy valakik el akarják tőle lopni Fülöpöt. Ezért időnként újra és újra felnyittatta azt és hol a halott lábát, hol fejét, arcát csókolgatta vigasztalan zokogás közepette… nem csoda, ha egy idő után kísérete kissé megfogyatkozott. Csak férfiak jöhettek vele, mi több, ahol nappalra megszálltak, nők ott sem jöhettek a koporsó közelébe. Mintha attól félt volna a „loca”, hogy a halott ismét nőket fog elcsábítani?

Ez is beteges volt részéről, mert amikor egy-egy kolostorhoz érkeztek (ezekből akkoriban a súlyosan katolikus országban sokkal több volt, mint manapság), küldöncöt menesztett előre, hogy megtudja, férfi- vagy női kolostor az? És ha apácák lakták, pánikszerűen menekült, embereit és a lovakat, kocsisokat hajszolva - el gyorsan, mert itt nők vannak!

Mivel ő elvesztette élete napját, nem is akar többé igazi napot látni. Pirkadat előtt valamilyen helységbe kell érnie, amelynek falai, teteje megvédik őt a naptól. Természetesen a koporsónak vele kell lennie, pár lépésnél messzebb nem akar tőle eltávolodni… Imádott Fülöpje, „élete napja” hát vele van.

Ezenközben múlnak a hetek és a hónapok. Az országban járvány dühöng, pestis szedi áldozatait ezrével - és ezen a bajtól sújtott tájon, akár egy kísértet, kóborol az éjszakában a talpig feketébe öltözött, lángoló szemű asszony és pár hű szolgája, akik egy koporsót hurcolnak. Még jó, hogy nem estek áldozatul a babonás parasztoknak - a középkorban ugyanis járvány idején nem kifejezetten életbiztosítás halottat szállítani. A parasztok akkoriban meg voltak győződve arról, hogy ezek a halottak váltották ki a járványt.

Hogy tudjuk ezt is: Juana biztos volt benne, hogy férje hamarosan feltámad! Hitelt adott az akkoriban bőven tenyésző pletykáknak és csodálatos történeteknek. Az egyik ilyen éppen azt regélte, hogy valaki egyéves tetszhalál után egyszerűen felült és tovább élt. Hogy az illető ezt hogyan tette meg a sírban, és hogyan jött ki onnan, hiszen nyilván eltemettek, az nem érdekelte Juanát. Mindenesetre a történet hatására üvegfedelet tetetett a koporsóra és folyton figyelte, mikor mozdul meg drága Fülöpje…

Politikával nem törődött, apjának azt üzente, minden döntését helybenhagyja. Nem érdekelte, hogy férje halálának napjától kezdve ténylegesen is királynő, uralkodó lett. Ha útközben egy templomra akadnak, beviteti a koporsót és elrendeli a papoknak, tartsanak gyászmisét Fülöp lelki üdvéért. A személyzet figyelmezteti a papokat, a beszédben ne emlegessék, hogy egy „elhunytról”van szó, mert Juana szerint férje nem halt meg, ő bizony él és élni fog…

A papok nemegyszer elfutnak, látván közeledni a menetet. Hallották már hírét. Juana akkor is beviteti a koporsót a templomba. Ha van ott kripta, leviteti a koporsót és természetesen maga is vele marad. Ott tölti a nappalt, néha pihenésképpen egy-két éjszakát is. A kriptát ilyenkor virágokkal díszíti és a koporsó mellé téteti fekvőhelyét. Mint egy nászágyat…

Utólag már azt is olvashatjuk, hogy nem is volt ennyire őrült, csak korabeli ellenségei és politikai vetélytársai terjesztették a hírt - nehogy valaki feleségül vegye! Mert bizony ezzel is kellett számolni. Sem apja, sem mások nem akarták spanyol földön, hogy Juana esetleg ismét férjhez menjen, hiszen ekkor a helyzet ismét bonyolultabbá vált volna.

Még öt hónap sem telt el férje halála után, amikor 1507 januárjában Juana megszülte Fülöp ötödik, immár posztumusz gyermekét. Kislány volt, Katalinnak keresztelték. Túlélte ezt a kalandos korszakot és később Portugália királynéja lett.

Akár hiszik, akár nem - kérők pedig ezek után is jelentkeztek! Európai koronás fők versengtek a „loca” kezéért. Igaz, amikor megtudták a közelebbi részleteket a menyasszonyjelölt állapotáról, visszarettentek. Akkor már Kasztília trónja és egyes tengerentúli gyarmatok is túl nagy árnak látszottak ahhoz képest, hogy a „koporsós özvegyet” vegyék feleségül. VII. Henrik, angol király még meg is sértődött, amikor értesült arról, hogy Juana többre becsül egy koporsót, mint az angol király frigyét! Ma már nyugodtan mondhatjuk, még így is ő járt jobban. A bajai akkor tetőztek volna, ha Juana igent mond neki és egy napon beállít Londonba kedvenc koporsójával. Amelynek üveges fedelén át folyton azt leste, mikor mozdul már meg szeretett Fülöpje…

Egy évvel férje halála után javulni látszott a helyzet. Ferdinánd király felkereste lányát és sikerült kibeszélnie fejéből a legrosszabb viselkedési formákat (maradt ott még éppen elég). Arra is rávette lányát, hogy írásban mondjon le a régensségről, így aztán Juana első fia, Károly nagykorúságáig végre törvényesen is a nagyapa, Ferdinánd vezethette Kasztília ügyeit.

Juanát ekkor már semmi sem kötötte a politikához - magánszemély lett belőle.

Apja javaslatára először egy Burgos melletti kis faluban, Arcosban telepítették le. Nagyon kisszámú kíséretet kapott, akiket a spanyol királyság fizetett, voltaképpen nem függtek Juanától. Közben történt néhány változás a politikában. A kis Károly nem nagyapja, hanem - papíron - anyja segítségével és nevében, mintegy közösen uralkodott Kasztíliában. Kisebbik fiát és Katalin lányát vele hagytak, hiszen azokban nem tehetett kárt - szerette őket. A maga csöndes módján. Egy idő után-ez persze évekig tartott - mintegy „leszokott” Fülöpről is. Már nem akarta folyton látni a koporsót, hagyta, hogy elvigyék, és Granadában végleg eltemessék.

Apja a végrendeletében kikötötte: halála hírét ne közöljék lányával. Nyilván nem akarta ismét megbolygatni a lelkét. Persze lehet, óvatossága enyhén szólva fölösleges volt, mert Juanát ez a halálhír nem rázta volna meg. Hiszen szépen elvolt apja vagy mások nélkül is, bár két gyermeke jó hatást gyakorolt rá.

Csak éppen ők is megjárják. Különösen a kis Katalin, akit anyja nem enged ki a házból. Éveken át arra kényszeríti, hogy bent maradjon! Nem játszhat, nem is beszélhet más gyerekekkel - anyja félti őt. Közben ő maga sem törődik már semmivel. Legkevésbé saját magával. Akik arra jártak és látták őt, döbbenten menekülnek tovább. Kasztília egykori királynője, a németalföldi király felesége… rongyokban jár, és sohasem mosdik! Már ágy sem kellett neki, inkább a padlón aludt.

Elszállították Tordesillas városába, ahol jobban vigyáztak rá, szem előtt volt. Persze itt sem vállalt szereplést, a világról mind kevesebb tudomást vett. Nem öltözőit ki és eseményekre sem járt, politikával nem foglalkozott. A külvilág nem érdekelte és nem is óhajtotta vele a kapcsolatot. Annyira elhanyagolta magát, hogy végül is a személyzet kényszerítette evésre, tisztálkodásra, öltözködésre.

Apja 1516-ban meghalt. Ekkor már tíz éve tartott Juana állapota. Egy évre rá Károly fia keresi fel. A tizenkilenc éves kész férfi, előkelő úr, nagy trón várományosa, akinek majdan „a birodalmában soha nem megy le a nap”! - döbbenten nézi a reszketeg öregasszonyt. Aki bizony akkor már… harmincnyolc éves! De nem néz ki többnek ötvennél, tehetjük hozzá keserű iróniával.

Károly kimenti e környezetből kishúgát, Katalint, egy kegyetlen természetű márkit rendel mellé „felvigyázónak”. Azt is elrendeli ugyan, hogy anyjával jól bánjanak, de azt is, hogy jól őrizzék, ki ne jusson onnan, világ szégyene lenne, ha meglátnák őt ilyennek, ebben az állapotában. Hogy Károlynak megfordult-e a fejében: ő is örökölheti ezt az elmebajt? - nem tudjuk. Az biztos, hogy a beteg kezelhetetlen, ezért nemegyszer keményebb eszközökhöz nyúlnak. Végső soron Károly is szégyelli anyja állapotát, bár amikor beszélgettek, annak egészen világos percei is voltak, amikor pontosan látta a helyzetet. Helyeselte, hogy fia vette át a hatalmat, magának abból nem kér egy csöppnyi részt sem. Ezért Károly is engedékeny.

De hát a körülmények… Úgy tartják Juanát, mintha börtönben lenne. Pedig őt már bezárta a Baj, fölöslegessé téve a rácsokat, az őröket. Az ő világában ott belül sokkal több a rács, sokkal több a félelmet gerjesztő emlék és folyamat.

Ahogy múlnak az évek, Juana természete is változik. Nem akar enni - régi fegyvere az éhségsztrájk, mint tudjuk - és erőszakos is. Megint „elfelejt”’ öltözni, vagy éppen ledobja ruháit és nem veszi fel őket. Ül egy sötét szobában - még mindig kedveli az éjszakát - és csak maga elé bámul. Ha kell, mozdulatlanul és étlen-szomjan, napokon keresztül. Kísérői átkozzák a napot, amikor elvállalták ezt a munkát.

1520-ban - Juana különös állapota ekkor már tizennégy éve tart! - döbbenetes változás történik. Furcsa egybeesés, hogy ez egyszerre zajlik Spanyolországban, és Juana belsejében. Az országban lázadás tör ki, a városi közösségek - ma talán önkormányzatnak nevezhetnénk ezeket az intézményeket - kelnek fel a királyi hatalom ellen. Küldöttséget menesztenek Juanához, akinek állapotáról mit sem tudnak, illetve csak a legvadabb pletykákat hallják. Azért a polgárok is félve vonulnak be a falak közé. Ki tudja mi vár ott rájuk, ha szemtől szemben állhatnak majd Juanával, a „la loca”-val, az őrülttel?

A küldöttség egy megváltozott asszonnyal kerül szembe. Juana nyugodt, uralkodik magán. Még fel is öltözik tiszteletükre és teljesen logikusan szól hozzájuk. Kiderül, tudja, mi történik az országban és arról értelmesen előadott, pozitív véleménye is van! Egy csapásra elrepülnek a rosszindulatú pletykák. Ezek hatására a rendi országgyűlés képviselői is visszakoznak - kinyilvánítják, hogy Juanát meg kell gyógyítani. Ezért az ország minden híres orvosát Tordesillasba rendelik. De arról nincs szó, hogy Juanát elengednék, vagy, hogy netán a politikai hatalmat visszaadnák neki. Hiszen egyszer már lemondott írásban apja javára, másodszor három évvel korábban szóban - a fia javára. Az ország lakói között elterjed a hír, hogy Juanának semmi baja, az eddigi gyűlölt urak tartották őt igaztalan és csúnya fogságban, de most már kiszabadulhat!

Ez a szabadság nagyon is kétséges.

Juana ugyan keserű szavakkal panaszolta el a rendi uraknak és polgároknak, milyen szörnyű körülmények között tartják. Arra is tett célzásokat, hogy ördögűzés címén néhányszor testi kényszert, afféle kínzásokat alkalmaztak vele szemben. Ez azonban nem rendítette meg az urakat, hiszen az inkvizíció dühöngésének korában ennél különb, véresebb, tragikusabb dolgokat is láttak már. Az persze sok szóbeszédre adott alkalmat, hogy Károly beleegyezett anyja gyötrésébe, de ez nem bizonyosodott be soha. A történészek mind a mai napig vitatkoznak azon, vajon a fiú parancsára a papok és segédeik valóban kezet emeltek-e Juanára, és hogy ha igen, akkor ezek a szörnyűségek mennyiben járultak hozzá elmeállapotának további romlásához?

Mert bizony nem gyógyult meg. A Tordesillasba hívott orvosok sem tudtak segíteni rajta. Volt olyan időszak, amikor a nagyobb terembe és a folyosókra sem merték őt kiengedni. Arról, hogy a várfalakon sétálhasson, örökre le kellett mondani - ápolói attól tartottak, hogy a mélybe veti magát.

1525-ben Katalin lánya - aki iránt nagy érdeklődést és szeretetet mutatott mindig, persze ez is beteges ragaszkodássá fajult az idők során - férjhez ment a portugál királyhoz. Amikor a fiatal nő elbúcsúzott anyjától, Juana már nem rendezett iszonyatos jeleneteket - mint akkor, amikor Katalint még kislány korában el akarták tőle szakítani. De itt sem múlott el a dolog nyomtalanul. A búcsú után Katalin elhagyta Tordesillast és még integetett a rácsos ablak mögött ülő anyjának. Aki ott ült még órák, sőt napok múlva is - mozdulatlanul! Nem volt hajlandó elmenni onnan, mint aki valamilyen különleges képessége révén még mindig látja Katalint - holott az akkor már persze messze járt.

A politikában nem vett részt, a lázadók felkínált vezérségét nem fogadta e! Ez megint csak arra vall, hogy biztosan voltak tiszta pillanatai, amikor helyesen ítélte meg saját állapotát és helyzetét.

Nehéz felfogni ésszel, hogy Juana ezt követően még évtizedekig élt ebben az állapotban! Elméje minden jel szerint férje halálakor, vagyis 1506-ban borult el. Ő maga csak 1555-ben, vagyis negyvenkilenc évvel később hunyt el. Természetesen soha többé nem volt szabad ember. Egyetlen pillanatra sem vették le róla árgus tekintetüket az ápolók, a kísérők - az őrök. Ezek folyton azt lesték, mikor vannak világosabb percei, akkor gyorsan meggyóntatták - és ennyi volt a „gyógykezelés”, amelyben részesítették. Nem kétséges, hogy kezdetben egyáltalán nem volt olyan rossz elmeállapotban - a szörnyűségek csak azért hatalmasodtak el rajta, mert így bántak vele.

Juana negyvenhat évet fogolyként élt le. És csak az utolsó órában világosodott meg az elméje, amin akkor persze minden jelenlévő nagyon csodálkozott. A halál közelsége ideiglenesen behatolt tudatába és ott felgyújtott némi fényt. Így elmondható, hogy Juana egy világosabb pillanatában, tudatosan fogadta a halált. Hetvenhat éves volt ekkor.

Fiatal korában ő tette lehetővé, hogy a Habsburgok a korabeli világ, vezető hatalmává legyenek, és ezt a hatalmat még évszázadokon keresztül megőrizzék. Neki köszönhető, hogy gyermekei kihasználva a kedvező politikai áramlatokat, szinte mindnyájan nagy országok élére kerültek.

A Habsburgok azonban nagy árat fizettek ezért - vérükben vitték tovább az elmebajt, mint családi örökséget. Az egyre népesebb család körében nem egy és nem tíz, hanem sokkal több örökölte Juana elmebaját. E nők és férfiak közül néhány szintén trónra került és újabb rettenetes tettekkel írta be nevét a világtörténelem - és az elmebaj - történetébe.