Nemere István

Spirál gyilkosságok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-350-4

MOBI ISBN 978-963-453-351-1

Március 28. Vasárnap

Halkan jön a szél, levegőben úszik láthatatlan. Hűvös van ilyenkor, különösen errefelé. Párás a levegő, a délután most halt meg, csak halvány fény emlékeztet rá. A nyugati égbolt világosabb, ott mintha még történne valami. De már ott is szétterült a naphalál, alkony vonaglik néhány utolsót. Felhők vonulnának, de a felpillantó mozdulatlannak látja őket. Hát mozdulatlanok is.

Láb csosszan bizonytalanul, zaja alig, mégis megretten a lábat vezénylő, pihen és várakozik egy sort. Előtte bokrok, nedvesen csillanó ágak. Itt nemrég még esett, vagy ez még tegnapi nyirok? Várakozás.

Várakozás. A csönd nehezen viselhető, mégis kibírható. Csosszan a láb. Az ágakon túl házfal fehérük, különös együttese ez a két színnek. Mintha nem is jönne az este, olyan élesen fehérük a fal, akárha tiszta papírlap állna ott. Jó nagy papírlap. Felül kémény, már füstölög. De mintha még a füstje is hideg lenne. Itt minden olyan hűvös, lelket bennszorító, félelmet ébresztő.

A közeledő habozik. Áll. Most nem csosszan láb. Kutyaugatásra fülel, de már tudja, ilyen itt nem lehet. Mindent megtudott előre. Tegnap is volt itt, és tegnapelőtt is. A legközelebbi ház jóval távolabb van. Különben is, mit hallanának? Mosoly egy arcon, nem igazi mosoly nem igazi arcon. Mióta ma délután elindult errefelé, ezt viseli. Felismerhetetlenné teszi, hiszi.

A ház közeledik. Lábak futnak a pázsiton. A kezdődő szürkeség cinkossá lesz, egy bent kigyúló lámpa pedig végleg megpecsételi a dolgot. Fej simul ablak mellé, roppant óvatosan, hisz még idekint is van némi fény, észrevehető a leskelődő.

Ám a leskelődőt senki sem látja és ő is érzi ezt. Mind bátrabban megy előre. Nem állhat meg. Egy erő van benne, az viszi. A bokrok elfogytak, a virágok a kis díszágyasban még nem keltek ki. Hideg van itt, bár minden olyan zöld, ez a szín dominál. No, már nem sokáig, villan belé. Izgul, hisz sohasem tette még.

Odabent csak ŐT látja, egyelőre csak ŐT. Felismeri a begyűjtött fotókról. Nem kétséges, itt lakik, és egyedül van most. A neve odakinn a magányosan búslakodó postaládán, jó távol a háztól. Itt alig vannak kerítések, szerencsére.

Lassan néz be ismét. Hosszan figyeli a lakást. Aztán megkerüli a sarkot, másik ablak, másik helyiség. ŐT nem látja innen, de az árnyéka rávetül a nyitott ajtónyílásra. Ott van hát. Bentről nem szűrődik ki beszélgetés. Meglátja viszont a telefonzsinórt, lassan hátrál el a faltól. Itt is bokrok közé lép. Nedves levél érinti a kezét, undor. Hosszan áll még, néz. Az alkonynak is vége, jön az éjszaka. Csak ne túl gyorsan! Meglátja végre a telefonzsinórt, jön ki a tető alól, a falhoz tapadva fut, akár egy hosszúra nőtt pók. Fémgiliszta, gondolja, de nem nevet fel. Neki az valóban fémgiliszta. Erre is gondolt, van nála egy erős kés. Feléri, nincs magasan. Még egy pillantás körbe, sehol senki. Ha KÉSŐBB telefonálni akar, ha tud, ha úgy alakulnak a dolgok… nos, erre ne kerülhessen sor.

A zsinór egyet sikolt, de csak ő hallja, kicsi volt a hang, éjbefutó, eltűnő. A zsinór két vége közé nyomult a kés, és a két vég többé nem találkozik.

Lassan megy az ajtó felé, jó távol megtorpan. A hátát a falnak veti és erősen markolja azt. Minden itt van, amit most rátesz, azt is a zsebében hozta eddig. Kis erőkifejtés, kattanás. Ez a legjobb pillanat. Ugyan homály borul a szemre, várni kell. Odabent a légzés is gyorsul, a szív mint egy motor rákapcsol. Így nem lehet, érti meg ösztönösen, hát kivár. Végül is nem történik semmi. Az ember olyan, mint egy íj, örökké fel van húzva. Mígnem egyszer elpattan és annyi.

Lassan megy tovább. Be kell kopogni, mondani valamit, ha ugyan kell. Minek lenne rá szükség? Nyílik az ajtó, és akkor már nem kell szólni sem. Más beszél majd helyette, utána pedig be kell húzni az ajtót, és kész. Az út visszafelé is az erdőn át visz. Keskeny-aszfaltos, nedvesen csillogó. Nyomok nem maradnak, és a két számmal nagyobb cipő eltűnik egy másik város szeméttartójában. Ha marad is nyom - nem marad nyom.

Még áll egy pillanatig, aztán felnő benne az elszánás. Hideg lesz a világ. Didergő. Szegény világ, mennyi van még hátra belőled?

Halkan jön a szél, levegőben úszik láthatatlan.

Március 29. Hétfő

Amikor kinyitotta az ajtót, rögtön érezte, hogy valami megváltozott.

A levegőben volt valami másféleség - nem tudott rá jobb és főleg határozottabb szót találni. A másféleség nem nevezhető, hisz nincs neve. Ha lenne, azon szólítanák. A másik, ami azonnal szemébe tűnt, az a helyettese, Landres volt. A nála alacsonyabb, vékonyabb, ugyanakkor sajnos jóval fiatalabb férfi éppen ritka barna haját simogatta, csak úgy kézzel. Az elmúlt három hétben már nemegyszer látta nála ezt a mozdulatot. Fésülködés fésű nélkül. Amúgy mindenki azt mondta róla, hogy jó szakember, de eddig ezt sem lehetett ellenőrizni. Nincs munka, nincs meggyőzés, sem meggyőződés - mondta, és örömmel hitte volna jól sikerült szójátéknak, de sajnos ez a legtisztább valóság volt. Maga az unalmas szomorúság, ami igen veszélyes elegy lehet.

A változás nem egy volt, hanem több. Egy jókora rododendron állt a világossárga parkettapadlón. Egy másik növény - ez valami fikuszféleség lehetett - egy kis polcon díszelgett. Azon felül az étkezősarok felől tömény kávéillat szállt. Ez otthonosságot sugallt. Valamit, ami most éppen nem szerepelt a terveiben és miniatűr érzelmi válságot indított el benne. De csak addig tartott, míg tett még egy lépést, és máris elhagyta. A válság ott maradt a padlón, akár egy ledobott, esőtől szétázott, rossz ruhadarab.

- Jó reggelt, főnök! - kiáltotta Landres kicsit túl hangosan, túl szolgálatkészen. Nála már volt egy fehér csésze, benne kétségtelenül az illatot árasztó folyadékból pár kortyra való. Korábban jött tehát. Felpillantott az órára, fél kilenc múlott négy perccel. Négy perce lépett be odalent a kapun, az őrt álló ügyeletes hanyagul biccentett. Nem tisztelgett, és ez kicsit beléje szúrt. Talán ezért sem sietett annyira fel a lépcsőn, utálta a liftet.

- Jó reggelt, Alex - ennyi bizalmaskodást engedett meg magának, de mindjárt le is tolta az egyetlen beosztottját: - De ne szólítson főnöknek.

- Hiszen az, uram!

- Csak ketten vagyunk itt, nincs értelme megjátszani, hogy valakik vagyunk.

- Akkor szólítsam tán… Rafaelnek?

- Az meg túl bizalmas lenne. Elvégre mégis a főnöke vagyok - Rafael végre elmosolyodott. Nem gondolt a rododendronra, ám a kávé illata megmozdított benne valamit. - Elég lesz a „Wahl úr” is.

Landres a csészébe nézett, és halkan mondta, mint aki most éppen ezt gyakorolja:

- Wahl úr, Wahl úr… Talán majd megszokom, uram.

- Igen, remélem - Rafael körbenézett és úgy tett, mint aki most először látja a növényeket. - Nocsak, kizöldültünk! Kinek az érdeme, vagy a vétke?

- A takarítónő hozta el otthonról.

- Egyesek mit meg nem tesznek a hivatalért - a megjegyzés fanyar volt, kicsit reménytelen. Rafael levette könnyű kabátját és odaállt az ablakhoz.

Amit odakünn látott, az sem derítette fel. Az idő esőre állt. A Rue de Strasbourg egyik oldalán állt és a másikat nézte. De ott sem volt semmi érdekes. Ha legalább az ablakból látná a nagyhercegi palotát, a parkokat. Vagy a folyót, bármi zöldet. De csak a szemhatárán, távol volt valami zöldség, ilyen időben az is inkább szürke, mintsem agyat-szemet derítő.

- Minek is kellett nekem Luxemburgba jönni - gondolta. Csak a mondat végén értette meg, hogy hangosan is kimondta. „Jobban kellene vigyázni magamra!”

- Hát mert ideküldtél - jegyezte meg Landres. - Méghozzá azok a kedves urak Brüsszelben.

- Vagy az Interpolosok.

- Vagy az Europol.

- De lehet, az Európa Tanács.

- Netán maga a NATO parancsnoki…

- Esetleg a pápa őszentsége…

Így vetélkedtek, humortalanul. Ismerték az igazságot. Ha nem is mondták ki. Rafael amúgy is száműzött-komplexusban szenvedett pár hete, ez a beszélgetés hát feltépte a régi sebeit. Ellenségesen nézte még a Rue de Strasbourgot, aztán elfordult az ablaktól. Landres néhány aktát tett az asztalra:

- Csak azért, hogy legyen mit olvasgatnia, uram. Már ha van kedve hozzá.

- Miket hozott? Látom, irattári példányok.

- Igen, uram, voltaképpen rég lejárt ügyek. A legkorábbi tizennyolc éves.

Rafael közelebb óvakodott az asztalához. Landresnek is volt egy, valamivel távolabb. Ha leül, és a társa is, állandóan szemmel tarthatják egymást. Hiszen majdnem szemben ülnének. Ehhez nem sok kedve volt. De hát a nap még hosszú lesz, és valamit csinálnia kell. Még jó, hogy lezárták azt az átkozott vizsgálatot. Voltaképpen örülhet ennek is.

Lassan leült hát. Az első dosszié csupa por volt. Gondosan leporolta, ezzel is elment egy kis idő. Landres egy ideig nézte, mit csinál „Wahl úr”, aztán ő is leült. Előtte viszont a mai újság volt. Amit később majd Rafael is elolvashat, ha akar. Most azonban úgy vélte, semmihez sincs kedve. De azért sóhajtva kinyitotta az első dossziét.

Délben már alig várta, hogy elmehessen ebédelni. Az ebédlő az alagsorban volt. Landres jelezte, ő tud várni. Ezért hát Rafael tizenkettő óra nulla-nulla perckor már ment is a lépcsőn. A liftet most is elkerülte. Az étterem előtt volt egy nagy és tiszta mosdó, ezt szerette. A hangszóróból diszkrét zeneszólt, akár egy jobb étteremben. Brüsszelben vagy Londonban, ilyenekben is sokszor megfordult. Hát most egy ideig nem fog oda menni, az biztos.

Kézmosás közben felemelte a fejét. Amitől tartott, bekövetkezett: szembe kellett néznie magával. Mostanában otthon még a reggeli borotválkozások alkalmával is kerülte ezt a dolgot, Olyan kicsi tükröt használt, ami sohasem mutatta egyszerre az egész arcát, De itt nem csak az arca, hanem az egész ember látszott.

Az egész ember… Mint régebben, most is próbálta magát kívülről nézni, mintha egy idegen látná Rafael Wahlt. De persze ez sohasem sikerülhetett, akit látott a tükörben, annak a fejéből nézett ki a saját szemeivel. Azok a szemek a saját agyába közvetítették a látványt. Furcsa kettősség volt ez, és mindig erre gondolt, ha tükör előtt állt - két ember volt most ott. Az egyik a tükör előtt, a másik benne. Kettő és mégis egy.

„No, csak az hiányzik még a bajaimhoz, hogy valamiféle skizofréniába essek”, morogta. Ám közben azért mohón nézte magát, megfeledkezve önundoráról.

A tükörből egy magasnak mondott, de a középtermetűnél csak kicsivel magasabb férfi nézett le rá. A tekintete megnyerő - szerette volna. De nem volt így. A tekintete igenis szigorúan szomorú, bár olykor állítólag céltudatosságot tükröz. Ezt nem tudhatta, most nem látta.

A válla sem széles, nem atlétatermet, bár látszik, hogy előzőleg azért éppen eleget sportolt. A haja valamikor világosszőke volt, „nordikus”, de ahogy elmúlott harminc, meg aztán az óta is eltelt még tíz év… no, jó, volt az tizenegy is… szóval egyre sötétedik és most már mindenki barnának mondaná. De kerültek bele ősz szálak is. Különösen az elmúlt évben. Azon felül mi látszik még rajtam? - gondolta kissé reménytelenül. Hiszen tudta, semmi szenzációsat nem fog találni saját külsejében. Az orra kicsit sasorr, de nem túlságosan. A homloka viszont magas, eredendően az. Vagyis elég okos vagyok - nyugtázta, majd kesernyés mosollyal tette hozzá magában: bár az eddigi események és a mostani helyzetem nem ezt bizonyítják.

Akkor mások is bejöttek, egy mélyhangú férfi öblösen mondott valamit németül. Egy másik finom franciasággal jelezte, hogy neki „pipilnie” is kell, nem csak kézmosásra jött. Rafaelnek ennyi is elég volt, hogy megundorodjon a kollégáitól. Hogy az immár száraz kezét kivegye a hősugárzó alól és sebesen átmenjen az étterembe.

Vacsora előtt még átnézte a lapokat. Igaz, ezt megtette már az irodában is, de oda másféle újságok jártak. A lakás jó volt, tetszett neki, de erről nem beszélt a rendőrségi gazdasági pasasnak, aki felsőbb utasításra keresett neki egyet. Luxemburg város sokkal kisebb, mint azt a kívülállók sejtenék. A belvárosban csak a palotát kell folyton kerülgetni. Ha kinézett az ablakon, látta is esti fényeit. Március elején még elég korán sötétedik.

A „vacsora” természetesen konzerv volt. Vagy konzerv, vagy pizza a mikrosütőből. Általában ezt ette, vagy nagy néha elment valahová. Telik a fizetéséből, ami ugyan kevesebb, mint azelőtt, de most nem is kell rajta osztoznia senkivel. Ette hát az edényben felmelegített ételt, nézte az újságot.

Később bekapcsolta a tévét. Voltaképpen csak ide-oda ugrált a csatornákon, Európa szinte minden jobb tévéje bejött, sokból értett is annyit, a nyelvek ismerős szavai és a látvány okán, hogy legalább tudja, miről van szó. Megnézett egy természetfilmet, beleugrott néhány lövöldözős krimibe. Ilyenkor mindig megegyezte, félhangon: „Tudjátok is ti, milyen egy igazi krimi”, Majd morgolódva továbbállt egy újabb csatornára.

Kilenckor kezdődött a helyi, de igencsak nemzetközi televízió híradója. Rafael kényelmesen elhelyezkedett a fotelben. Ilyenkor már nadrág sem volt rajta, az alsóneműre felvett egy fürdőköpenyt Az ablakon behúzta a függönyt, bár ennek nem volt jelentősége. A hetedik emeleten lakott, ahová csak igen nagyra nőtt fickók leshetnének be.

Ült a fotelben és nézte a bemondónőt. Aki voltaképpen nem is az volt, csak felkonferálta az érdekes esetet, amit maga derített ki az elmúlt napokban. Lett légyen az bármennyire is nemzetközi szintű tévé, azért a legfőbb hír itt is egy gyilkosság volt.

Nesze neked headline, gondolta, bár nem fitogtatta angol tudását. A fő hír mindenütt az, amit a tévé aznapi szerkesztője annak tekint. Némán nézte a nőt és valami furcsát érzett. Az a nő lehetett talán harmincnégy, no, harmincöt plusz pár hónap. Volt valami a tekintetében, amitől Rafael úgy érezte, nincs is más közönség, mi több, nincsenek itt kamerák és tévék sem, ők ketten ülnek egymással szemben ebben a szobában és beszélgetnek. Vagyis hát a nő hozzá beszél.

Most megjegyezte a nevét is. Dalma LeGrand az első pillanatban álnévnek vagy művésznévnek tűnt Rafael számára, de amikor kimondta kétszer is, már sokkal élvezhetőbb, otthonosabb lett a szájában. Így aztán úgy döntött, elmegy ez igazi névnek is.

Sokkal izgalmasabb volt a külseje. A haja fekete, de olyan igazi éjfekete. Ez általában sötétté teszi az arcot, de nála ez nem következett be. Neki is magas a homloka, talán ezért, állapította meg á férfi. Dalma LeGrand szeme metszően éles is tudott lenni. Amikor a „mészáros” nyomában járt, biztosan védte valaki, jutott Rafael eszébe. Nem igaz, hogy ilyen törékeny alkattal igazi gyilkosok után nyomozzon valaki, megelőzve a rendőrséget is. De ez legyen a helyi kollégák baja, tette hozzá magában. Előredőlt és megszállottan figyelte azt az asszonyt. Mert hát biztosan asszony volt, bizonyos mozdulatai elárulták ezt az olyan profinak, mint Rafael.

Dalmából azonban áradt valami otthonosság is. Valami, amit nem lehetett volna elmondani, és aki megkísérli, kudarcot vall vele. Egyszerre volt az, aki. Félelmetes közszereplő, a médiák egyik használója, tehát ura - és ugyanakkor egy kicsit macskás tekintetű, szép áldozat. Aki hódíthatna, ha akarna, de nem akar. „Olyan, mintha neki is elege lenne valamiből, de nagyon”, gondolta még a férfi, aztán csak nézte azt az arcot. Amely most már nagyon is ismerősnek tetszett számára.

Április 1. Csütörtök

Éjszaka rosszul aludt. Régi események peregtek a szemhéja alatt, az az emlékezetfilm tulajdonképpen mintha nem is a fejében, hanem közvetlenül a szeme előtt pergett volna. Érintve a szemgolyókat. Nagyon kényelmetlen érzés volt, hát többször felriadt. Egyszer feküdt is hosszan, csukott szemmel, akkor az álom órákra elkerülte. Sejtette, hogy ez másnap majd meg is Iátszik rajta. De hát mit számít az ilyesmi? „Nem vagyok nő, a külsőmnek most már nincs semmilyen szerepe. Nem akarok hódítani, nem akarok villogni, aszal aki, vagy ami vagyok. Nem vagyok senki és semmi, és nem is akarok már lenni…” Nem fejezte be ezt a mondatot, érezte, nagyon hamis. Hiszen ott legbelül, amiről csak ő tudott:, bizony mozgott valamiféle becsvágy. Akkor is, ha még önmaga előtt is meg akarta játszani, hogy most ő erősen megsértődött és nem akar semmi érdekeset kezdeni az életével. Pedig egy hónappal ezelőtt - még mielőtt kinevezték volna ebbe a luxemburgi irodába, amit nemrégen hoztak létre - még azt fontolgatta, hogy elmegy magándetektívnek. Elvégre volt mögötte tizennyolc szép év néhány jó kis rendőrségen Vendégként dolgozott a Scotland Yardon, és persze egy kicsit Párizsban. Brüsszelben pedig kilenc évig vezette azt a főosztályt, amely… no, mindegy. Most már ez mind mögötte volt.

Hajnalban felébredt és már nem tudott elaludni, görcsösen igyekezett, hogy ne gondoljon a múltra. Korán felkelt és elment borotválkozni. Szembenézett önmagával, de most a gyűrött külseje sem izgatta. Ki fogja őt látni, egyáltalán? Legfeljebb Landres. Ő sem véletlenül kerülhetett erre a száműzetési helyre, futott át a fején a kósza gondolat. De távol állt tőle, hogy Landres után kérdezősködjön. „Akinek vaj van a fején, ne menjen a napra”, gondolta kesernyésen.

A reggel is naptalan volt. Ezt már az ablakból is látta, de amikor kilépett az utcára, még inkább elszürkült minden.

Utálatosak ezek a kontinentális telek ott, ahol túl közel van az óceán. Az a nagy víz mindenbe beleszól, panaszkodott, de senki sem hallhatta. Kihozta a kocsit a garázsból, és amikor végre becsatlakozott az utcai forgalomba, eleredt az eső. Nem igazán esett, csak úgy idegesítően. Az ablaktörlőt csak olykor működtette, legalább elfoglalta magát valamivel, mert ez a rövid kis utazás sem adott alkalmat semmiféle mulatságra. Ugyanolyan kocsikban hozzá hasonló öltönyös férfiak haladtak, mind a négy végtagjukkal mást és mást csináltak egyszerre. A szürkeségben egyre több kocsi haladt, jobbról látta a nagyhercegi palotát, a parkot. De nem érdekelte, már nem. Mióta a város a munkahelye lett, nem szerette annyira, mint régebben. Párszor járt itt, persze turistaként. És nem egyedül, hanem… Az asszony arca felbukkant, de csak futólag. Nem akart rá gondolni, görcsösen, immár sok hónapja. Megszűnt, vége van, felejtsük el. Felejtsük?

Szerencsére odaért, ahol el kellett kanyarodnia. A lámpák az esős aszfalton visszatükröződték, két pirosat is látott hát, egyet odafönt, egyet maga előtt De az éppen zöldre váltott, mehetett hát. A kocsi lassan és majdnem zajtalanul siklott. A Rue de Strasbourgon nem kellett elhajtania a folyóig. A komor külsejű épület bejárata mellett volt a garázs, Ezt egyenruhás rendőr őrizte annak ellenére, hogy csak speciális mágneskártyával lehetett behajtani, a sorompó anélkül fel sem nyílt. Talán nem árt az óvatosság, annyi manapság a terrorista, mint égen a csillag… Sikeresen beillesztette a kártyát a nyílásába, a sorompó felpattant. A kártyát ujjai között tartotta, míg lement az épület alá és bekanyarodott a fenntartott helyre. Közben a falon meglátta a lőgyakorlatokat reklámozó táblát. Voltaképpen ma oda is el kellene mennem, gondolta. Milyen jó, legalább történik végre valami. Hónapok óta nem volt lövészeten, márpedig ez kötelező is. De ki kérné számon? - gondolta, becsapta a kocsi ajtaját. Elvégre affélefőnök vagyok, vagy mi a fene. Csak éppenséggel senki sem tudja pontosan, mi is a helyzetem. „A pozícióm”, tette hozzá keserű mosollyal. Aztán az jutott eszébe, nem szabadmindig ilyen negatívan gondolkodnia, ennek rossz vége lesz. Kell az neki, hogy arcán mély ráncokat viselő gyomorbajos, hisztériás negyvenöt éves legyen öt… no, mondjuk már négy év múlva?

Fél kilenc után pár perccel lépett be a szobába. Az ajtón, kint a falon, éppen szereltek egy táblát. Két szürkeruhás munkás véste a falat, hogy a tábla négy sarkát beilleszthessék majd. Landres ismét kávézott és örömmel üdvözölte a főnököt:

- Jó reggelt, Wahl Úr!

- Jó reggelt - mormolta borúsan. De ekkor a férfira nézett és látta az arcán, hogy valami történt. - Mi az esemény, Alex?

- Most teszik fel a táblánkat, uram - Landres csak új ragyogott.

- És mi lesz rajta a szöveg? - nem kételkedett abban, hogy Alex már körbeszaglászta a dolgot.

- Megadták magukat, uram. Gondolom, elsősorban, Garnernek lehetett kínos, mert állítólag nem erre számított. Az a pasas a házon belüli saját ellenségünk.

- Szóval mi lesz a táblán?

Landres kihúzta magát és ragyogó arccal recitálta:

- EUROPOL - Különleges Ügyek Osztálya - Rafael Wahl hivatalvezető.

Erre nem számított. Se a jó, se a rosszabbik hírre. Hát Rafael csak nézte Alex arcát, végre ő is mosolygott. De nem bírta magában tartani:

- Szóval Garner megadta magát. Sokáig hadakozott Brüsszellel, hogy ő nem tűr meg itt egy különleges ügyosztályt. Legalább ne ez legyen a neve… De azért az utolsó szótól nem vagyok elragadtatva, Alex.

- Sejtettem, hogy így lesz, uram. A „hivatalvezető” voltaképpen nem rendőrségi rang. Vagy ha mégis, hát olyan franciás íze van. Ahol tényleg sok a hivatal és mindegyiknek van egy vezetője, de azt… ne értsen félre, uram, de senki sem veszi elég amolyan.

- Brüsszel is eléggé elbürokratásodott, Alex. Ott aztán százával vannak mostani és leendő „hivatalvezetők” még az Europolnál is. Emlékszik, mennyit küzdöttek azért, hogy Párizsban legyen a székhelyük? A végén már kiegyeztek volna Berlinnel is, de Brüsszeltől valahogy ódzkodtak.

- Míg végül megszületett a döntés a diszlokációról… - Landres ezt úgy mondta, mintha ez lenne az egyetlen vágya, már régóta. Amely most lám, teljesült… Rafael azonban nem figyelt rá. Szokása szerint az ablakhoz állt. Odakünn még mindig szemerkélt az eső. A férfi próbált a szemével elkapni egy-egy cseppet, amint zuhan alá, de ez nem sikerült neki.

- Igen, a diszlokáció… Azt hangoztatták, hogy a modern kommunikációs berendelések és eszközök idejében ennek már nincs jelentősége. Nem kell minden osztálynak ugyanabban az országban vagy pláne ugyanabban a városban lennie. Így darabolták szét az Europol-főnökséget.

Maga elé meredt, vigyázott, ezt már ne hangosan mondja ki: „Még így is jól jártam. Főnök lettem, még ha kicsi kis főnök is. De a történtek után nem várhattam ennyit sem. Netán valaki észbe kapott Brüsszelben?

- Mindenesetre most itt vagyunk, uram - Landres még most is örvendezett. Az arca most kedvesebb lett, mint máskor, ha szolgálatkészen vigyorgott és Rafael utasításait leste. Ezt Rafael ki nem állhatta. De úgy látszik, Alex tud normális is lenni. Együtt érez a főnökével, már csak azért is, mert hiszen ki tudja, hány évig fognak itt együtt dolgozni? Ők ketten… ja, és a takarítónő! - jutott eszébe, ettől maga is mosolyra fakadt.

- Igen, Alex, itt vagyunk. Csak éppen munkánk nincsen.

- Hozzak ismét néhány régi aktát, uram?

- Hagyja, Alex. Ez csak a regényekben szokott úgy lenni, hogy az öreg, nyugdíjas felügyelő - aki ugyebár nem tud elszakadni a munkától és a tisztes szerkezettől - még vén korában is bejár és jobb híján elavult ügyeken rágódik…

- Aztán egy szép napon - csillant meg Landres szeme. - Az öreg felügyelő rájön valami összefüggésre két régi akta, két ügy között, amit annak idején persze senki sem vett észre…

- Nem is vehették észre - folytatta Rafael ugyanolyan hangon. - Mert hisz a két ügyet nem ugyanaz a felügyelő vagy detektív vezette…

-… és ezért, bár egész idő alatt ott volt a szemük előtt a megoldás, mi több, a tettes is…

- Nem mentek semmire az egésszel, mert az öreg zseni nélkül teljesen bénák maradtak!

- És itt a vége, fuss el véle - fejezte be Landres. Aztán csak nézték egymást. Ott álltak a szoba közepén. Rafael körülnézett, és már kevesebb kesernyés hangulattal jegyezte meg:

- Íme, ez az Europol, az össz-európai rendőrség „különleges ügyek osztálya”… Ez a szoba mind!

- No, azért akad itt még néhány helyiség - mosolygott Alex. - Például a kis toalettünkről megfeledkezett, uram, nem is szólva a teakonyháról!

- Hja, igaz, ami igaz, így már tényleg komoly egy szervezet vagyunk! - nevetett és maga is csodálkozott, hogy végre mosolyogni, sőt nevetni is tud Luxemburgban. Ez nem fordult vele elő az utóbbi hetekben.

Megszólalt a telefon. A házon belüli készülék. Alex azonnal ugrott. Milyen jók a reflexei, gondolta Rafael. Közben lassan a saját íróasztala felé sompolygott, hátha neki szól ez, és Alex majd odakapcsolja?

De mire helyet foglalt a kényelmesnek egyáltalán nem mondható székben, Alex tartásán látta: ez alighanem a „főnökök főnöke”, az Europol luxemburgi megbízottja, az ide telepített ügyosztályok összekötője lesz. Vagyis Garner. Mert Alex, bármit is mondjon Garnerről annak háta mögött, a testbeszédével mindent elárult. Azt is, hogy nagyon tart ettől a Garnertől, és azt is, hogy most… éppen vele beszélt. A testtartása azonnal megtört, bár ez a magasságcsökkenés nem volt túlságosan észrevehető. De Rafael jó látta. Alex hangja is változott egy kicsit. Azonnal eltűnt belőle a vidámság, a magabiztosság. Minden jel szerint tehát Garner az, nincs kétség. Rafael hát ült mozdulatlanul és hallgatta az amúgy meglehetősen egyoldalú és rövid párbeszédből azt, amit hallhatott:

- Igen, uram… Természetesen. Most szerelik… Írország? Ha elmond róla többet is, uram… Nem, értem, máris… A titkárnőjénél? Öt percen belül odamegy érte Wahl úr… hogy én? Ahogyan parancsolja, uram.

Letette és egy kicsit furcsa kifejezés ült az arcán:

- Azt hiszem, kezd változni a helyzet, uram.

- Miért? Garner felajánlotta nekem a saját helyét? - a dolog mulatságosnak tűnt, még nevetett is egy sort, persze csak halkan. Alex némi zavarral jelentette:

- Azt mondta, hogy talán lesz egy ügyünk. Némi munka. Bár éreztette velem, hogy ő nem nagyon bízik az ilyesmikben és különben is, a mi ügyosztályunkat ő… nem veszi komolyan. Különben is csak egy jelentést küldet át, menjek érte én. Önt nyilván látni sem akarja, uram.

- Ezen nem csodálkozom - jegyezte meg Rafael józanul. - Ugorjon át hozzá, Alex. Ha jól értettem, akkor magát sem óhajtja látni. A legközelebbi határ, amíg önt beengedi a birodalmába, az a titkárnő előretolt védelmi vonala. Csak a hölgy testén át juthatna közelebb, Alex!

- De uram, miket beszél! Én nős ember vagyok - és Landres most igazán elvörösödött egy kicsit. Ezen Rafael olyan jót mulatott - „mint számtalan példa mutatja világszerte minden órában, ez nem lehet lényeges akadály, Alex!” - hogy még akkor is nevetett, amikor Landres már rég a lépcsőkön sietett valahol abban a jókora épületben.

Rafael ismét felállt és az ablakhoz ment. „Miért nem történik végre valami igazán komoly? - kérdezte magától, most bátor-hangosan, hiszen egyedül volt. „Valami, amitől minden megváltozik, ami új sínre tereli, az életemet Mert ezt a mostanit nem szeretem, mi több, egyenesen utálom!”

Nem is sejtette, hogy amire olyannyira várt, már meg is történt.

Amikor végre visszajött Alex, Rafael már az arcán is látta, mennyire megviselte valami. Rögtön lecsapott rá:

- Nos, Alex, mi hírt hozott? Ha jól látom, fontos dolognak érzi azt, amit a kezében tart.

Alex megnézte a kezét, amiben csak a dosszié volt. Azt markolta a szükségesnél erősebben. Rafael ezt sem állta meg szó nélkül:

- Nem madár az, és nem fog elrepülni. Üljön ide mellém és meséljen.

Atyai volt a hanghordozás. Rafael attól tartott, hogy valójában nem is történt semmi fontos, és Garner csak csaliként adott valamilyen jelentéktelen dossziét. Az sem izgatta, amikor meglátta az első oldalon az átlós vékony kék csíkot. Gyilkosság? Nos, legalább ennyi. Még csak az hiányozna, hogy tyúklopási perekkel kínálják őt, a Különleges Ügyek Osztályának főnökét.

Alex közelebb penderítette az egyik kerekes széket, leült és a maga kissé szerteszórt módján - amely azért nem nélkülözte a rendet, vagyis hát egyszerre kereste a fontosat és próbálta kiselejtezni az anyagból a pillanatnyilag még jelenéktelent - máris mondta:

- A helyszín: Írország. Barlow folyó mellett, Carlow város közelében, egy vidéki birtokon. Több száz méterre a legközelebbi szomszédoktól, és még távolabb valamilyen falutól. Az áldozat neve: Moira O’Relly, huszonkilenc éves…

Közben Rafael keze önkéntelenül is mozdult. A nevet leírta, vizuális típus volt, szeretett mindent látni. Az idegen neveket is betűvel, legalább egyszer, utána már maga elé képzelhette. Hisz nem csak a hangzásuk árult el sokat - olykor azt is, melyik világtájon, milyen vallás vidékén található - de a név leírva is kelt ugyanilyen valós képzeteket.

-… Nem tudunk róla semmit. Restaurátor volt, otthon nem dolgozott. Legalábbis a jelzett időszakban nem vitt haza munkahelyéről, a múzeumból egyetlen sérült festményt sem. A lakást a tettes a jelek szerint nem kutatta át.

- De hogyan történt? - kérdezte Rafael. Még eléggé unta a történetet, eddig semmi érdekeset sem talált benne. Egész Európában naponta tucatnyi ember hal meg így, vagy még csúnyábban. Betörőktől és gyilkosoktól hemzseg ez a világ.

- Hát éppen ez a furcsa, uram - Alex hangjában volt valami, egy új szín, amire Rafael azonnal felfigyelt. Mert a hallása is éles volt. - Ilyesmi… ilyesmi nagyon ritkán esik meg. Azt hiszem, ezért küldte át Garner az anyagot nekünk.

- Elárulja végre? - érdeklődött Rafael halkan. Álnyugalma a tigrisek álmosságára emlékeztetett. Amelyet egy hang, egy illat egyetlen másodperc alatt riadóállapottá változtathatott.

- Nos, igen. Moira O’Rellyt nyílvesszővel ölték meg, amelyet nyílpuskából lőttek ki.

Csak az utolsó félmondat ragadta meg az elméjét abban az első percben, kitört belőle a gúny:

- Nocsak, nocsak! Ezt az ír kollégák állapították meg, vagy éppenséggel Garner úr elmeterméke? Még azt is tudjuk talán, hányas kaliberű volt az a nyílpuska?

Alex egy pillanatig rábámult, már látszott az ajka milliméternyi mozdulatán, hogy mondaná: „Uram, a nyílpuskáknak nincs kaliberük, és…” De mást mondott:

- Természetesen nem, uram. Ez egy húszegynéhány centiméteres acél nyílvessző, szabványos lehet. A boncorvos szerint elég közelről csapódott be az asszony mellébe, majdnem teljesen beléje hatolt. Mivel szívközelbe fúródott és megsértette a szívburkot, az áldozat egy percen belül elhalálozott. Nem tudott már telefonálni segítségért.

- Ezt a tettes is megakadályozhatta - vetette közbe józanul Rafael. Alex elhallgatott, bólintott, mint aki gépként regisztrálta a közbeszólást, talán azt is jelezte, hogy elfogadja az érvet, mindamellett könyörtelenül olvasta tovább, amit fontosnak tartott a jelentésből:

-… a lakásból semmi sem tűnt el. A mikronyomok hiánya is arra mutatott, hogy idegen nem is járt a lakásban, illetve házban, mivelhogy egy magányosan álló kisebb házról van szó, ahol az áldozat egyedül élt. Ebből, és az áldozat ajtó közeli fekvéséből az ottaniak arra következtettek, hogy a tettes be sem hatolt a lakásba. Nyilván este érkezett - az orvos szerint a bűntényt vasárnap este, nem sokkal az alkonyat beálltakor követték el - és becsöngetett vagy bekopogott. Moira O’Relly kinyitotta az ajtót. Írországban az emberek nem félnek este ajtót nyitni, békés ország az…

- Kivéve Észak-Írországban, ami viszont nem tartozik oda - mondta Rafael hűvösen. Nagyon figyelt Alexre, és ezt a segédje is érezte:

- A tettes feltehetően felhúzott fegyverrel kopogott, Moira kinyitotta az ajtót, és a tettes máris lőtt. Át a küszöb fölött. Feltehetően végignézte az asszony haláltusáját, aztán benyúlt a küszöb fölött, visszakattintotta az ajtót és elment. Természetesen átkutatták a környéket, egyetlen helyen, egy kerti díszbokor előtt találtak egy negyvenkettes cipőlenyomatot a puha földben, de ez nem eléggé látható, bár persze kiöntötték gipsszel. Azon kívül szerte mindenfelé kutattak, kerestek, kikérdezték a szomszédokat, és akik az úton jártak azon az estén, de hát vasárnap volt, és eléggé késő, ilyenkor kevesen járnak odakünn. Az első jelentés szerint senki sem látott semmit.

Alex úgy fejezte be, hogy érződött: van még valami a tarsolyában. Rafael egyetlen kézmozdulattal buzdította: mondja el azt is. A férfi megnedvesítette az ajkát:

- Azt hiszem, Garner úr ezért adta át nekünk az ügyet… már persze, az ír kollégák nyomoznak szorgosan, de minket is értesített…

- Megtudom még a mai napon vagy esetleg csak a jövő héten, Alex? - érdeklődött hűvösen Rafael.

- A nyílvessző, ugyebár, néhány kicsi szárnyban végződik. Nos, ezek egyikére egy nagy nyomtatott „N” betűt vésett a tettes.

Rafael egy pillanatig ostobán meredt maga elé. Aztán felfogta, hogy ez kívül is látszik rajta. Tanácstalansága szinte sugárzott. Miről van szó? Betűvel jelölt nyílvessző? Kínosan felnevetett:

- Talán ismét egy őrült, aki Napóleonnak képzeli magát - de maga is tudta, ez nem válasz a kérdésre, amit a tettes tett fel nekik, és a választ még senki sem sejthette.

Rafael néhány percig gondolkodott. Aztán elkérte a dossziét és megnézte az áldozat fényképét. Olyan semmi-arca volt annak a számára teljesen ismeretlen - és valljuk be: közömbös - Moirának.

- Tehetünk valamit, uram? - kérdezte Alex. És mivel Wahl még nem válaszolt, hát megkockáztatott egy folytatást is. Egy önálló gondolatsort, amivel persze a beosztottak általában nem szoktak előugrani ilyen váratlanul. De Alex bízott Rafael megértésében:

- Uram, azt hiszem, a dolgot talán továbbpasszolhatnánk a terrorista ellenes alakulat nyomozócsoportjának. Az EUTER jó kis társaság, hallottam, hogy ennél nehezebb ügyeket is megoldottak már. A terroristák azért jutottak eszembe, mért nincs kizárva, ez is a belfastiak műve. Valamelyik földalatti szervezet, a katolikusok vagy éppen ellenkezőleg, a protestánsok... az unionisták, az IRA… sok változat lehetséges.

Rafael nem akarta rögtön leégetni Alexet. Azon felül sokéves gyakorlata azt mondatta vele: minden változat jó addig, amíg nincs nála jobb. És mi van, ha most letorkollja Alexet, aztán kiderül, neki volt igaza? Írországban sok minden megeshet, ez igaz. De valami azt súgta neki, másról lehet itt szó. Felállt, a dossziét letette az asztalra és kedvenc szokása szerint fel-alá járkált. Alex szolgálatkészen követte a tekintetével, mígnem világosan érezte; hogy még egy perc, és elszédül. Akkor a padlóra szögezte a tekintetét.

- Figyeljen, Alex. Több kéréssel fordulunk az ír kollégákhoz. Jegyezze fel a főbb pontokat és kérem, még ma este, hivatali időben küldje el a faxot.

- Ott egy órával később van már, uram - figyelmeztette lojálisan a főnökét. De az meg sem hallotta:

- Szóval az első kérdésünk: családi körképet kérünk Moiráról. Kettő: térképezzék fel politikai kapcsolatait, ha voltak ilyenek. Három: tudni szeretnénk mindent a magánéletéről az utóbbi öt évben. Négy: ír fegyverszakértőtől - hangsúlyozom, odavalósi, de országosan ismert és tapasztalt fegyverszakértőtől kérünk véleményt a nyílpuskák általános elterjedtségéről, kik használják, szabadon vásárolható-e, alkalmazzák-e valamilyen sportágban, netán versenysportban? Öt: azt is mondják meg az írek, hogy a forgalomban lévő nyílpuskákon, illetve a nyílvesszőkön szokásos dolog-e betűk, számjelek vagy egyéb jelzések bevésése? Hat: megállapítható-e, hogy a fegyvert maga a tettes véste meg, vagy szakember, vésnök készítette a betűjelet géppel, műszerrel?

- Ennyi? - kérdezte Alex sebes jegyzetelés után.

- Egyelőre ennyi. Mondja, maga szerint mikorra válaszolnak?

- Hétfő előtt aligha - vakarta a fejét Alex és máris papír után nézett. Betette a nyomtatóba, aztán leült a számítógép elé és óvatosan pötyögtetni kezdte - a piszkozatot. Tudta, végső soron, amikor készen les: és már betehető a faxba, Rafael - „Wahl úr” - maga is elolvassa, mielőtt aláírná. Ő már csak ilyen fickó.

Április 4. Vasárnap

Arganil, Arganil… Milyen fura szó. Hát még, ahogyan a bennszülöttek ejtik…

De most ennek sincs jelentősége. A léptek legyenek kemények, határozottak. Férfiasak. Persze úgy, hogy azért ne tűnjenek fel senkinek. Itt elég magasak a házak. A vasárnap állítólag ünnep, de ez nem igazán látható most. Kisváros, ahol nem túl sokan laknak. Persze ilyenkor még szinte senki sincs az utcákon. Hajnal van, a nap nem jött fel. De már valahol készülődik, nem is a házak, hanem a várost övező dombok mögött.

Tehát csak férfiasan. Nem kell taxi, a kocsi a parkolóban vár. Bérelt autó, de jó messzire innen bérelték. „Bérelték?” No, igen, egy hamis igazolvány sokat ér. Már nem kérik hozzá az útlevelet, hiszen anélkül is lehet utazgatni.

Kemény, férfias léptek. Még szürkület van. Az autó tehát vár, megbújva egy csöndes, egyszerű kis parkoló végében. Itt a zsebben a térkép. Az utca neve a fejben. Kis hátizsák lötyög ott hátul. A cipő talpa gumiból van, csöndesen lehet osonni. Osonni? Dehogy, hisz nem szabad itt bujkálni! Éppen ellenkezőleg, határozottan kell menni. Milyen jó, hogy semmi, de semmi nyom nem marad. A város, ahol most alszik, száznegyven kilométerre van innen. A szállodában nem tűnt fel, hogy eljött éjfél után egy órakor, a kulcsát sem adta le. Ha a kocsiját sem figyelték meg - miért figyelték volna? - akkor egyszerűen senki sem tudhatja, hogy nem a szobájában tölti az éjszakát.

Ez az az utca. Még majdnem sötét van. A tizennyolcas a kilencedik láz lesz a baloldalon. A térkép szerint előtte még van egy kis mellékutca. Azt meg kell szemlélni… Igen, több kijárata is van, gyerünk vissza. A tizennyolcas kapuján zár, de nyitott az udvar, és talán csak két család lakik itt.

A hátsó udvar sötét, a nap még mindig nem kelt fel, jóleső a homály Otthonosságot sugall. Az ablakok nyitva, meleg az éjszaka. Még egy pillantás a fényképre: a férfi fiatal. Remélhetőleg itthon van. Ezt senki sem garantálhatja.

Az udvar sötétje jó álca, bújtató és meleg. Az ablak nyitva van, tehát be lehet látni. Valaki alszik a sötétben. Hallani a lélegzését. Ha az információk igazak, egyedül van. De ha mégsem? Lehet partnere, lehet bárkije a lakásban. Különösen vasárnap hajnalban. Egy szombati buli után…

Nehéz a légzés, de nem baj. Most majd várni kell. A csönd olyan akár az aludttej, beborít mindent, szigetelő réteget tesz az emberekre, a házakra. Mégis meg kell azt bontani. Néhány kavics a kézbe, okvetlenül legyenek igen kicsik. Persze a kézen kesztyű. A hátizsák lekerül a vállról, fém, jóleső hűvöse simul a kézbe. Repül az első kavics. Az alvó nesz félbe marad. Mozgás, de csak az ágy recseg. Még egy kavics, a padlón gurul, Titokzatos zaj lehet ez annak, aki még nem is ébredt fel egészen. Semmit sem ért belőle. Talán felkel.

De csat a harmadik kavicsra reagál. Léptek közelednek. Mi több, még villany is gyúl, ez remek. Így látni a rejtekhelyről a közeledő arcát. A távolság nem lehet több három méternél. Ha még közelebb jön, szinte kézzel is elérni…

Ő az, nincs kétség. A fotó és az arc, akárha egyek lennének. Mindkét kéz tele fémmel, és a testben a várakozás már-már égetően türelmetlen…

Április 5. Hétfő

Rafael utálta a reggeleket, de csak mostanában. Amikor olyan esőszagú ez az áltavasz, és a szürkeség teljesen reménytelenné teszi a közeledő napot. Ha ugyan kibukkan egyáltalán… Ez a pesszimizmus azelőtt nem volt rá jellemző, éppen ellenkezőleg. De akkor volt valami célja, most viszont csak tengett-lengett. Talán a munka, mondta önmagának némi éllel. A legjobban ugyanis saját magával tudott beszélgetni, és magát ugratta-korholta-gúnyolta a leggyakrabban. De erről senki sem tudott.

Az eső ugyan nem eredt el. Április szeszélyes hónap lehet Európa közepén, állapította meg kipillantva a kocsi ablakán. Megint ott állt, ugyanannál a kereszteződésnél. Itt mindig piros lámpát kapott, mint már megfigyelte. Soha nem volt másképpen ezekben a hetekben, mióta erre volt kénytelen járni.

Egy pillanatig nézte a napot és a házakat. A felhők kitartóan kúsztak a sárga gömb elé-alá, és a házak is eszerint változtak. Ha szürke felhő jött, mosolytalanná lett még az a park is. Ahol most egy bernáthegyi ment komótosan, maga volt a megható elmosolyodás, az érző szív kicsordulása, a rejtetlen öröm. De amint elment az a felhő - és éppen elment, mielőtt a lámpa zöldre váltott volna - valamivel világosabb lett a fű és az egyik élénksárga ház fala is.

Tudta már, miért utálja ezt a várost. Mert nem a maga akaratából jött ide. Az az ügy alaposan megkavarta az életét, ráadásul a válás sem jött jókor. No, és ráadásul itt van Luxemburgban. Néha olybá tűnik, ez a világ közepe, pedig hát… De mindegy. Egyelőre itt kell élnie. Ha sikerül kitörnie, minden megváltozik. De tényleg, minden! - bizonygatta önmagának, akár egy nagyra nőtt gyerek. Ideje lenne megkomolyodnom, mormolta, amikor a sorompóhoz és az üvegezett falú őrfülkéhez ért.

A rendőrruhás őr nem tisztelgett ugyan, de nem is volt kíváncsi az igazoló kártyára. Unott mozdulattal nyúlt pultjához, a sorompó akár egy örömkatona - azonnal vigyázzállásba merevedett, függőlegesen. Miközben lehajtott a garázsba, az eset nem töltötte el boldogsággal. Ha az őrnek már nem kell igazolnia magát, a legjobb úton van ahhoz, hogy idevalósi legyen. Hogy beletörjön ebbe a luxemburgi rendbe, az Europol „vidéki tagozatába”. Mert akkor milyen perspektívája marad a kitörésre? Semmilyen.

Ilyen gondolatokkal ment fel az emeletre. Fél kilenc volt pontosan, amikor belépett az ajtón.

Alex katonásan felpattant:

- Jó reggelt, uram!

- Jó reggelt! - tréfásan tisztelgett, pedig civilben volt és a sapka is hiányzott a fejéről. A szekrényében otthon csak egy díszegyenruha lóg, amolyan normális, mindennapi viselete nincs is. Az egyenruha egyike a legnevetségesebb dolgoknak a világon, vélte. Olyan, amiben öreg férfiak óvodáskori játékokat játszanak, csak a homokozó hiányzik alóluk, mellőlük.

Még két perc, és az asztalánál ült. Amely… üres volt.

- Alex, mit jelentsen ez?

Alex pontosan tudta, mi a kérdés esszenciája:

- Nem tehettem semmit az asztalára, uram. Az írek még nem jelentkeztek. De remélem, hamarosan megjönnek a faxok, és úgy gondolom, most már nem fog régi aktákat olvasgatni… uram.

Ebben tökéletesen igaza volt. Ezt már semmiképpen sem tudta volna elképzelni, nem is vágyott rá.

- Új hírek?

- A heti bülletin kilenc órakor várható, ez előírás.

Rafaelnek több sem kellett. Előírás? Micsoda marhaság, ha egy hírcsokor készen van, azt azok rendelkezésére kell bocsátani, akiknek a munkájukhoz szükség van rá! No, mindegy, majd csak eltelik még huszonöt perc, vagy harminc, és akkor ezen is túl lesznek. Nem mintha valami nagy dolgot várt volna a bülletintől.

És igaza lett. Mert az egyetlen igazán érdekes esemény még a múlt vasárnapi - vagyis nyolc nappal korábban történt - nyílvesszős gyilkosság volt. De abból sem tudott meg sokat. A jelentés végén apró betűkkel az állt, hogy az ügyben az Europol különleges irodája nyomoz.

Átlapozta a többit is, de semmi érdekes nem volt benne. Átadta hát Alexnek. Nem kételkedett benne, hogy helyettese nála sokkal alaposabban olvassa majd el a bülletint, utána pedig lefűzi a megfelelő dossziéba. El is nézte egy ideig a férfit. Landres egyik kezével folyton ritkás haját csavargatta, könyörtelenül gyötörte szegény mit sem vétő hajszálakat, olykor egyesével csavarta őket az ujjára. Mindeközben erről semmit sem tudott. Vékony arca komolyságról tanúskodott, nem nevetett volna semmin.

„Ilyeneknek is kell lenniük a világban”, jelentette ki Rafael, csak a maga számára, hangtalanul. De azért ebben egyáltalán nem volt olyan biztos, annak ellenére, hogy maga mondta. Bizony olykor önmagának sem hitt, és így volt jó.

Azért az az írországi dolog nem hagyta nyugodni. Már több mint egy hét telt el az eset óta… Mielőtt türelmetlensége kritikus pontra érkezett volna, csörgött a telefon. Alex vette fel, és hamarosan újra letette. A fax, működésbe jött. Rafael felállt és mintha csak véletlen lenne a dolog, arrafelé sétált. Úgy tett, mint aki kezet mos a kis teakonyha csapjánál - de visszafelé már az első lapokkal jött. Valamivel később Alex odahozta a többit.

- Itt a fegyverszakértő jelentése - morogta, szándékosan olyan hangosan, hogy azért Alex is hallja. - Semmi rendkívüli. Írországban nem túl népszerű fegyver a nyílpuska, és arról sem tudnak, hogy gyárilag vésett monogramos vagy másféle vésettel ellátott kis nyilakat gyártanának. A vésnök-szakértő szerint a tettes véshette bele az „N” betűt, erre utal, hogy a véset meglehetősen szabálytalan. Mikronyomokból következtettek arra is, hogy egyszerű otthoni satuba fogta be a nyílvesszőt, a szárán nagyítóval láthatóak a fém jelentéktelen sérülései… Az „N” vésete is arra utal, hogy nem lehetett benne nagy gyakorlata az illetőnek. Feltehető, hogy a tettes személye és a betűt bevéső személy egy és ugyanaz… a többi szakmai bla-bla.

Felvette a másik lapot, elolvasta:

- Marhaság. Hát persze, hogy nem lehet következtetni a tettes személyére. Mindenesetre szorosabb megfigyelés alá vontak három személyt, akik a környéken élnek és szexuális bűncselekményeket követtek el régebben… Ennek semmi értelme. Mi abban a szex, ha valaki a küszöbön át lelő egy nőt, aztán becsukja az ajtót és elmegy?

- Nem biztos, hogy így történt - jegyezte meg Alex anélkül, hogy vitába akarna szállni. Ez világosan kiderült hanghordozásából. Még tartott Rafaeltől, a „főnöktől”.

De Rafael most, hogy végre valami anyagot kapott a kezébe, meglehetősen liberális hangulatban volt. Sőt, még engedékenynek is nevezhető, mert csak bólintott békésen:

- Lehet, hogy igaza van.

Alex ettől nem kapott vérszemet. Mindig azokat a lapokat olvasta, amelyeket Rafael már letett az asztalra. Közben Rafael megnézte még a többi lapot is. Egyetlen kielégítetlen kíváncsiság maradt benne, de nem a papírok miatt. Még nem fogalmazta meg, csak valahol a mélyében, a tudatában mocorgott a dolog. Közben beszélt.

- Nézze, Alex, így nem jutunk tovább. Ezek az írek azt hiszik, a tettes még mindig ott ül a környéken? Mert az értesítésükből az derül ki, hogy csak ott nyomozgatnak. Kikeresték minden olyan ember adatát, aki valaha is tagja volt valamiféle íjászklubnak… no, ez érdekes, de nem mennek vele semmire. Szerintem a tettes nem odavalósi.

- És ezt mire alapozza, uram?

- Semmire - ismerte el „Wahl úr” a legkisebb habozás nélkül. - Egyszerűen valami azt súgja, hogy valaki odament messziről, kinyírta a nőt, és huss, elrepült.

- Huss, elrepült - ismételte Alex olyan arckifejezéssel, mintha egy elmeosztályos ápolttal beszélgetett volna. Aztán észbekapott: - És mennyire megbízható ez az ösztön?

Rafael hátradőlt a székén:

- Vagy tíz éve esett meg… nem, volt az tizenegy is... Szóval még Brüsszelben ültem, de éppen Londonba küldtek volna. Már be volt csomagolva a bőröndöm, amikor kihívtak egy faluba. Az is különleges eset volt, mert egy pasas kettéfűrészelte a feleségét.

- Tessék? - Alex megdöbbent. Az arca arra késztette Rafaelt, hogy még cifrázza is egy kicsit a történetet és leöntse az egészet a maga cinikus szószával:

- Nem hallott még házastársi hűtlenségről, Alex? Jó, ha megjegyzi. Bizonyos dolgok akkor is léteznek, ha mi magunk nem követtük el őket és netán eszünkbe sem jut a dolog. Semmi se legyen idegen magától, ha már rendőrnek állt… no, mindegy. Szóval a pasasnak volt egy kis fűrésztelepe, ahol vasárnap reggel egyedül volt. Ott is laktak. Az asszonyka kikapós lehetett, mert szombat este elment valami mulatságba és csak másnap reggel jött haza. A pasas joggal nehezményezte a dolgot és hangot is adott nemtetszésének. Feltételezte, hogy asszonya a nagy táncikálás közepette hagyta magát félrevinni valakitől, netán bementek egy motelbe vagy az ismeretlen harmadik lakására, ahol is elég könnyen kitalálható dolgokat műveltek kivilágos kivirradtig… a férj ezt nehezményezte. Attól lett különleges az eset, és azért kaptam meg én az ügyet, mert a fickó leütötte az asszonyt és azon melegében bekapcsolta a körfűrészt. No, már most, ez egy hatvan centiméter átmérőjű, borotvaéles fogakkal ellátott acélkorong, ugyebár…

Alex kicsit elsápadt, de azért keményen tartotta magát. Rafael pedig nem kímélte egyetlen beosztottját:

- Középen fűrészelte el hites feleségét, méghozzá hosszában. Annyi vér volt a pajtában, hogy mindent belepett, beleértve a mennyezetet is. Utána ő maga telefonált nekünk. A mentőket is kihívta, csak azt tudnám, miért? Hiszen azok nem hullaszállítók.

Alex zavartan felállt:

- Elnézést, ki kell mennem a mosdóba…

- Menjen csak, menjen. De hadd mondjam el a lényeget! A pasas előző napon a kivégzésekről olvasott. Valami szakkönyvet a középkori halálbüntetésekről, innen és csak innen jött az ötlet. Tehát érdekelne, mit olvashatott az írországi gyilkos az előző napon? Mert talán az is ilyen impulzív alak volt. Akinél a legfontosabb a spontaneitás…

Alex elsietett, és majdnem ugyanabban a pillanatban megszólalt a telefon. Rafael nem sietett, odament és felvette:

- Különleges ügyek, Wahl.

Hallgatta az izgatott női hangot, aztán villámgyorsan döntött:

- Küldje át azonnal azt a jelentést! Ha ismét jön valami hír, rögtön ide továbbítsák, szóljon az információs központnak is. Fél óra múlva intézzen el nekem egy kihallgatást a főnöknél… hogy nincs bent? És mikor jön? Nofene… de nem baj. Húsz perc múlva hívni fogom, mert alighanem repülőjegyeket kell rendelnie… Igen, jól hallotta a többes számot.

Mire letette, már jött is Alex. Rafael egyik kezében még a kagylóval odakiáltotta neki:

- A nyílvesszős gyilkos tegnap ismét ölt… Ezúttal Portugáliában!

Az a délelőtt olyan volt, mint egy forradalom, csak kicsiben.

A helyszíne a Különleges Ügyek Osztályára és kettejükre korlátozódott. Futkostak ide-oda, olykor még Rafael is elvesztette közmondásosnak hitt - bár kizárólag önmaga által hangsúlyozott - nyugalmát. A telefonok csöngtek, olykor egyszerre kettő is. Tizenegykor Rafael leült egy pillanatra, hogy kifújja magát. A telefonok is elhallgattak. Alex, arcán a feszültség látható jeleivel helyet foglalt vele szemben. Rafael kiterítette a táviratokat.

- Foglaljuk össze, amit eddig tudunk. Tehát március 28-án vasárnap a tettes egy írországi kisvárosban megölte Moira O’Relly huszonkilenc éves hajadont. Semmit nem tudunk arról, milyen kapcsolatban állt az áldozatával, valamint fogalmunk sincs a gyilkos személyét illetően. Csak azt tudjuk, hogy a tettet nyílpuskával követte el, közvetlen közelről és csak egyetlen nyilat lőtt áldozatába, aki majdnem azonnal meghalt. Aztán eltelt egy hét, mialatt semmit sem hallottunk felőle. Most vasárnap, vagyis tegnap - tehát pontosan egy héttel az előző tette után - ismét ölt, ismét ugyanúgy.

- Ez még nem biztos - jegyezte meg halkan Alex, aki láthatóan magára vállalta az ördög ügyvédjének örökké ellenkező és csöppet sem hálás szerepét. Rafael egy pillanatig rábámult, aztán átállította magát erre a sínpárra. Ehhez is értett:

- Jó, tegyük fel, hogy egymásról nem is tudnak, ketten vannak, és ugyanúgy ölnek egy hét különbséggel.

- Vagy az egyik olvasta az újságban, hogy mi történt, és ő is csinált egy ugyanolyan bűntényt - Alex józan hangja most kissé irritálta Rafaelt:

- Nem hiszem. Meg kell tudnunk, kérem, jegyezze fel. A portugál sajtó a múlt héten beszámolt-e az írországi nyílpuskás gyilkosságról? Vagy ne is írjon semmit, majd megérdeklődjük. Szóval azért nem zárhatjuk ki, hogy ugyanaz a tettes, ugyanis egy, az Írországihoz nagyon hasonló nyílvesszőt használt, és ebbe is bele van vésve egy betű. Egy „A”. Ezúttal egy „A”.

- Talán mégis nekem lesz igazam. Egy „Napóleon”, aki nyilván őrült - mondta halkan Alex. Mire Rafael:

- Azt én mondtam, de meghagyom magának a kétes dicsőséget. Egy igazi őrült talán mégsem repül át egy földrészt, egy nyílpuskát szorongatva, csak azért, hogy ha a múlt vasárnap ölt, akkor most vasárnap is megtegye azt, ismét…

- Az őrültektől minden kitelik - jegyezte meg Alex halálos nyugalommal. Már-már szinte fatalistán, ami ismét lázadást ébresztett Rafaelben.

- No, no, csak ne éljük bele magunkat ebbe a változatba! Ha a tettes őrült, nem sokat tehetünk, és megállítani sem lesz könnyű. De még ez a jobbik eset. Jegyezze meg, Alex: sokkal veszélyesebbek a világos agyú fanatikusok! Még a téveszmések és a halálra szántak is jobbak, mint a sima őrültek.

Alex hallgatott, aztán megjegyezte:

- Azért nehéz elhinni, hogy egy hét alatt kétszer is gyilkolt.

- Még kevesebb idő alatt. Nem is kellett neki egy hét, mert Írországban múlt vasárnap este ölt, itt meg tegnap kora hajnalban. Elszánt fickó lehet.

- Ha ugyan férfi és nem nő - mondta Alex borúlátóan. Rafael tele volt energiával, nem is nagyon figyelt rá. Ha ő egyszer „beindult”, nem volt fék, amely megállíthatta volna. Hát most sem ügyelt a jelentéktelen részletekre. Ehelyett háttal az ablaknak állva nagyszabású haditervet dolgozott ki:

- Megtudtam, hogy Garner ma nem jön be, átugrott Párizsba valamilyen értekezletre. A titkárnője kereste telefonon, de megmondták neki, délután négyig ne is számítson arra, hogy kapcsolatba léphet vele. Ez nekünk nagyon jó. Távollétére és a sürgető helyzetre hivatkozva máris intézkedem, és nem fogok tőle engedélyt kérni. Holnap nem jön be, Alex, hanem kora reggel egyenesen a reptérre hajtat. Párizsi átszállással Dublinba repül. A nemzetközi csoport már szervezi az útját.

- Írország? - Alex még nem döntötte el, hogy ez neki jó-e, vagy sem. Rafael mindezt jól látta a férfi arcán, hát „segített”:

- Ez remek, Alex! Meg sem áll Carlow városáig, kiviteti magát a helyszínre az ottani kollégákkal és alaposan megszemléli a helyszínt, beszél a szakértőkkel, hoz egy csomó fotót, videót, és legfőképpen új híreket. Én közben Portugáliában leszek, ahol ugyanezt csinálom. Szerda reggel itt találkozunk és kicseréljük az információinkat. Világos, Alex?

Április 6. Kedd

Még nagyon korán volt, amikor felébredt. Igazából ráért volna egy órával később felkelni. De érezte, hogy eléggé kialudta magát, és már aligha jön rá az álom. Hát kipattant az ágyból. Portugália, ez igen! Mikor is járt ott? Egyszer nyaraltak ott Karinával. No, igen, annak már… jobb nem is számolni, hány éve volt.

Zuhany és borotválkozás után látta, hogy még mindig nem kell kapkodnia. Kényelmesen kikészített mindent a kis asztalkára és bekapcsolta a tévét. Mostanában reggelente itt ült „száműzetése konyhájában” és hol az asztalt nézte maga előtt, hol meg azt a kisebb képernyőt. Igazán jó ez a lakás, nem szólhat egy szót sem. Mégsem kedvelte.

A tévében a reggeli híradó indult. Ismét Dalma LeGrand foglalta el a képernyőt. Bátran nézett a kamerákba. Mindig tudta, merre forduljon, és mit tegyen. Rafael szótlanul szemlélte. A világpolitika hírei nem nagyon érdekelték, bár arra azért vigyázott, hogy mindig tudja, mi van éppen a Balkánon, Közép-Afrikában vágy néhány forrongó ázsiai országban. Mivel nem tőzsdézett, a Dow Jones-index emlegetése sohasem hozta ki a sodrából. Megtakarított pénzét óvatos ember módjára sziklabiztos állampapírokba fektette és nem is lottózott.

Ezért csak nyugodtan nézte a nőt. A szemét főleg - számára a nő ott kezdődött, de persze nem ott végződött. Dalma szeme komoly volt, de nem végletesen. Néha alig észrevehetően vibrált mindkét szempillája. Ám nyoma sem volt itt a nőies kacérkodásnak, ez nem a „nyafogó szőke” amerikai filmekből oly jól ismert prototípusa volt. Sötét haján még a jupiterlámpák fényében is látszott, hogy természetes, nem festett.

Az a nő remekül viseli önmagát - állapította meg a férfi. Ismerte az ilyesmit és tudta, milyen ritka dolog. Az emberek, nők és férfiak, túl könnyen veszik át a divatokat vagy a környezet elvárásait. Ez meglátszik a testbeszédükön. A viselkedésükön, a szavaikon. Mindenen, még azon is, hogyan néznek másokra vagy miként viselik a ruhájukat.

Nos, Dalma biztosan nem ilyen volt. Ő csak egyetlen embert ismert el mintának. Önmagát. A hangja nem volt halk, de édeskésen rábeszélő sem. Nem egy mosóport vagy intimbetétet reklámozott. A híreket mondta, és bár érezhetően ragaszkodott a leírt és előtte betanult szöveghez - némelyik fordulat egy kicsit idegen volt tőle, vélte Rafael - azért ebbe is vitt egy kis sajátos ízt. Valamit, ami ő volt. Ez metakommunikáció volt, amit Rafael, mint az Europol minden tisztje, szintén tanult annakidején. Dalma LeGrand szempillával, alig észrevehető félszemöldök-felhúzással, milliméteres ajakbiggyesztéssel adta a közönség értőbb rétegének tudtára, mit gondol egyes balkániakról vagy ázsiaiakról, vagy éppen a brüsszeli EU-központ éppen most visszaélésen rajtakapott hivatalnokain.

Már majdnem véget ért a híradó, amikor Dalma még egy rövid bűnügyi áttekintésre is sort kerített. Ehhez nem voltak fotók vagy filmrészletek, most csak az ő arca töltötte ki a képernyőt. Az operatőr - biztosan a rendező utasítására - nagyon lassan közelített rá. Rafael is csak abból vette észre, hogy a kép két szélén a díszes háttér is beszűkült. Az Európa körvonalait ábrázoló kékeszöld térképből mind több helyet foglalt el Dalma feje. A szempár most mintha több millió konyhába, nappaliba nézett volna be. És tényleg belenézett.

-… jelentések szerint különös bűnügyben kezdett nyomozást az Europol. A múlt héten Írországban, két nappal ezelőtt pedig Portugáliában lőttek le valakit nyílpuskával. A tettes a feltételezések szerint ugyanaz lehet. Írországban egy fiatal nő, Portugáliában egy fiatal férfi esett áldozatul…

A következő hír már egy afrikai tömegszerencsétlenségről szólt, ahol a rendőrségnek is jutott némi szerep. Rafael az órájára pillantott és a távirányító nesztelenül eltüntette a képet a készülékről. Csönd lett. Készülődött. Még fejében zsongott a nő hangja, és ez kellemes érzés volt.

Az egyenletes zúgás elálmosította, de erőt vett magán. Most nem szabad erre pazarolnia az idejét. Hozott magával „házi feladatot” is. Elővette a könyvet. Mellette egy idősebb asszony ült, a háta mögött két fekete bőrű utas beszélt portugálul, de hamarosan ők is elálmosodtak. Valahol a Pireneusok közelében járhattak. A gép Portóba tartott, és Rafael már jó előre kinézte a térképről, hogy Arganil - a vasárnap hajnali gyilkosság színhelye - jóval közelebb van a kikötővároshoz, mint Lisszabonhoz. Bár ha most lehunyta a szemét, megjelentek előtte a lisszaboni óváros hófehér házai. Úgy vakították még emlékként is, akárha tűz lángolt volna bennük. De igazából nem, nem akart emlékezni, hisz ott is a feleségével járt valaha.

Végre fogta a könyvet és belemerült. A 104. oldalon nyitotta ki, merthogy ott találta meg a szakkönyv nyílpuskákról szóló fejezetét. Meglepődött, amikor kiderült: a témát a „Számszeríjak” címszó alatt tárgyalják. Gyermekkorában, a történelmi regényekben nemegyszer olvasta ezt a szót, de csak most, „vén fejjel” kapcsolt: a kettő ugyanaz.

„A nyél lehetővé teszi a felhúzás és az elsütés mechanikus megoldását”. Nézte a rajzot, igen, ez valóban ötletes találmány lehetett a maga idejében. Még a lőfegyverek feltalálása előtt, ha egy seregben volt száz vagy ötszáz számszeríjas vitéz, az tényleg félelmetes erőt képviselhetett. Két további rajzon alaposan megszemlélhette, hogyan is kell felhúzni azt a régi, történelmi íjat. Megtudta azt is, hogy a számszeríjak a felhúzás, vagyis a kifeszítés mechanizmusa, az elsütő szerkezet típusa, az íj ívének anyaga, a lövedék és persze a felhasználás köre szerint is különböznek.

Ez nem lepte meg. Majd hosszan tanulmányozta a kronológiát. Volt ideje és oka is arra, hogy mindezt kitanulja. Bele akarta élni magát egy olyan ember lelkébe, aki nyílpuskákkal lövöldöz, sőt gyilkol. Biztosan ő is elolvasta ezeket az adatokat, nincs kizárva, hogy ezen a nyelven olvasta, amelyen én, villant bele, bár ennek úgysem lesz jelentősége, hitte. Nos, szóval a fegyver kronológiája… a kínaiak már 5000 évvel Krisztus előtt említették ezt a fegyvert, tehát nyilván ismerték is. A harmadik században - természetesen megint csak Krisztus előtt - már a hadseregeikben nagymértékben használták is. Mi több, hamarosan feltalálták az „ismétlő számszeríjat”. Ám Európában a megjelenésére még elég sokat kellett várni, mert itt csak a tizenkettedik század elején terjedt el. Száz évvel később az akkori pápa már be akarta tiltatni - érdekes módon csak azt, hogy keresztények alkalmazzák keresztények ellen! Vagyis az nem zavarta őszentsége lelki békéjét, ha a félelmetes fegyverekkel sok ezer pogányt kaszabolnak le akárhol - csak, jaj istenem, derék keresztény testekbe ne fussanak azok az álnok nyílvesszők!

A pápa felhívásának persze nem volt foganatja - a számszeríj túl jó fegyvernek bizonyult ahhoz, hogy parlagon hagyják. A tizennegyedik században már acélíjat is rátesznek a nyélre, és a húrokat sem lazíthatja meg az eső, a levegő párája. Újabb száz és kétszáz évvel később már egész Európa ismeri és használja a számszeríjat, akadnak olyan nyugat-európai városok is, amelyeket szinte csak ezzel felfegyverzett igen erős alakulatok védelmeznek.

Az 1520-as években az Amerikába induló spanyol hódítók is számszeríjakat és azokat kezelő katonákat vittek magukkal. Így ment ez a tizenhatodik századig, amikor aztán kezdtek elterjedni a tűzfegyverek, rövid idő alatt európai viszonylatban már csak vadászatra és céllövészetre, bemutatókra korlátozódott a fegyver használata. Bár volt még egy utolsónak tetsző „fellángolás” a tizenkilencedik század végén és az első világháborúban, amikor néhány kontinensen még a lövészárkokban is használták.

Annyira belemerült, hogy észre sem vette, még mindig a már elavult és voltaképpen ma sohasem használt számszeríjakról olvas, nem pedig a modern nyílpuskákról. Ez utóbbi miatt vette meg azt a könyvet. Tudta már, milyen alkatrészekből áll a számszeríj és bemagolta a részek sajátos neveit is: kengyel, íjvas, íj, íjhúr, nyílvezető vájat, „dió”, elsütőkar, nyél, tus. No és persze a nyílvessző sem olyan egyszerű dolog, amilyennek látszik. Hiszen az is négy részből áll. Van ugye a hegye, no és annak ellenkező, hátsó vége, amit a szakértők nyílvégnek neveznek, van maga a vessző, a végén a tollakkal vagy szárnyakkal.

Aztán kezdett fáradni. Sohasem szeretett belemerülni valamelyik témába olyannyira, hogy már a részletek részletei foglalják le a gondolatait. A „kecskelábas emelőkar” vagy a „tolós emelő”, de még a beépített emelőkar vagy csörlő kérdése sem tudta felizgatni. Mindinkább belátta, hogy jó, jó, ilyen is volt, de ezeket a fegyvereket ma már csak a múzeumokban tartják. Azt is innen tudta meg, hogy a fegyvert angolul például crossbow-nak hívják.

A mai nyílpuskák már teljesen olyanok, mint a többi fegyver - fémből készülnek, a belőlük kilőhető nyílvessző általában csak arasznyi hosszúságú, a leghosszabb is ritkán haladja meg a harminc centimétert, de általában még ennél is rövidebbek. A zömök nyílvesszők kissé vastagok, acélból vannak, és persze vannak szárnyaik vagy jelképes „tollaik” is. Manapság egy nyílpuska alig könyöknyi hosszú. Jól elrejthető akár egy diplomata-táskában is. Könnyen tölthető újra, és főleg gyorsan. Félelmetes fegyver lehet annak a kezében, aki ért hozzá. Márpedig - bizonygatta a könyv szerzője - nem nehéz elsajátítani a kezelését. Említés történt némely balkáni és ázsiai országokról, ahol bizonyos körök - értsd: vadorzók, primitívebb bűnözők - ma is kedvelik. Minden jel szerint a fegyver elkíséri az emberiséget a harmadik évezredbe is.

Rafael sóhajtva becsukta a könyvet. Ilyen fegyverrel nem követtek el két egyforma gyilkosságot a kontinensen - tudta ezt is a központi nyilvántartóból. Ahol a bűnelkövetés különféle módozatai és jellemzői szerint is nyilvántartják a bűntényeket. Most a könyvvel az ölében próbált kikapcsolni a körülötte tapasztalható világból. Lassan, de biztosan merült alá, nem foglalkozott most semmi egyébbel. Nem hallotta a gép állandó zúgását és nem ügyelt a géptest remegésére sem, amely az ő testének is része lett. A mögötte és előtte beszélgetőkkel sem foglalkozott. Csak arra gondolt, hogy vajon mit akarhat a tettes?

A rövid elemzés is sokat segített neki. Hiszen ha valaki pisztolyból lő, az vagy felindulásból teszi, vagy bűnöző körökkel tart kapcsolatot. Vagy biztos benne, hogy a fegyvert nem ismeri a rendőrség, azért azt nem is azonosíthatja. De az sincs kizárva: már eltökélte, hogy a tett után a fegyvert eldobja, elrejti, megsemmisíti. Így az nem lehet ellene szóló bizonyíték. Ez eddig rendben is van - folytatta a töprengést - de ha nyílpuskát használ? Nyilvánvaló, hogy a fegyvert soha nem lehet azonosítani. Ilyen szempontból elsőrendűen alkalmas. De akkor meg ez a tettes miért írt betűket a nyílvessző tollába? Vagyis a „szárnyába”, ahogyan a szakkönyv a megfelelő ábra mellé ezt bejelölte?

Vagyis mégis akar valamit üzenni. Valamit akar a fickó. Valamivel vagy elterelni a figyelmünket, vagy valamilyen értelme lehet annak a két betűnek. Írország az „N”, Portugália az „A”. Mi a fene lehet ez? Volt-e valami köze a történelemben Portugáliának Írországhoz? Mert ezt is figyelembe kell venni. Éppen elég komplett őrült szaladgál a világban, akik holmi régi birodalmakra, vágyálmokra vagy más ostobaságokra hivatkozva alapítanak mozgalmakat és indítanak idejét múlta bosszúhadjáratokat.

Szóval „N” és „A”, töprengett tovább. De nem jutott eredményre, bár eldöntötte: a történelmi kapcsolatokat meg fogja vizsgáltatni a szakértőkkel. Elvégre azért vannak ők is, dolgozzanak egy kicsit.

De azért valahol a lelke mélyén már sejtette, hogy nem innen jöhet a megoldás. Bármi is történt valaha régen, vagy akár tegnapelőtt e két országban - ennél sokkal fontosabb lehet az, ami a tettes lelkében, életében lezajlott. Most vagy régebben. És aminek valami köze biztosan kell legyen Írországhoz és Portugáliához.

Olyan jól eltöprengett mindezen, hogy észre sem vette: már útja végéhez közeledik. A gép érezhetően lefelé vette az irányt, kigyúltak a feliratok: bekötötte hát az övét. A légikisasszonyok rohammunkában szedték össze a műanyag tálcákat, poharakat. Valahol felsírt egy gyerek. Aztán megszólalt a megafon, sok lehetett belőle szerte a gépben, mert Rafael úgy hallotta, mintha egy mellette ülő nő mondaná:

- Közeledünk Portóhoz. Tíz perc múlva leszállunk, hölgyeim és uraim.

Ferreiro hadnagy fiatal volt és lelkes. Törékeny termet, de energikus alkat. Barna bőr, fekete haj, ám zöld szem, ami egy kicsit meglepte Rafaelt. Amikor még a repülőtér betonján kocsiba ültették, áldotta az Uniót. Éljen Európa, mondta volna, ha nem tart attól, hogy kinevetik. De olyan jó érzés volt elröpülni bárhová és tudni, hogy nem kérnek tőle útlevelet, sőt semmilyen iratot. A schengeni egyezmény óta egész Európa - no, persze még nem az egész… - egyetlen ország lett. Mindenki oda megy, ahová akar. A portugáliai reptéren a luxemburgi vagy párizsi gép is „belföldinek” számított.

- Üdvözlöm, uram - mondta Ferreiro a bemutatkozás után. - Ahogyan kérte, azonnal indulunk Arganilba. Bár a főnököm nagyon fogja sajnálni, hogy nem találkozhat Önnel… Azt hiszem, titokban arról álmodik, hogy ő is a Különleges Osztályhoz kerülhessen…

- Ha tudná, mi megy ott, sürgősen elfelejtené ezt a vágyát - közölte Rafael mosolyogva. És tényleg jókedve volt, Ferreiro tisztelettel vette őt körül. A sofőr azonnal a „hengerek közé csapott”, mint a hadnagy közölte és percekkel később már a várostól távolodó úton száguldottak. Még nem volt egészen dél, amikor már elhagyták a sztrádát és egy keskeny, vidéki úton robogtak.

Ferreiro közben referálta az ügyet. Látszott, miután Luxemburgból értesítést kaptak, a reggeli órákban áttanulmányozta a rendelkezésre álló adatokat. Már olyasmit is tudott, amit nem tudtak továbbítani az idő rövidsége miatt.

- A tettes itteni méretezés szerint negyvenhármas cipőt viselt, ami elég magas termetű férfira illik. Ezt egy közeli pocsolyában rögzítettük, amelynek vize kezdett kiszáradni, ahogy a nap felkelt. De mindez egy aszfaltozott pocsolya volt, az adat tehát megbízhatatlan.

- Nem öntötték ki a nyomot gipsszel?

- Nem lehetett, hisz az inkább csak egy kép volt, egy rajzolat a nedves aszfalton, egyáltalán nem mélyedt bele. És azt sem tudhatjuk bizonyosan, vajon valóban ő hagyta-e ott? A tanúkutatás még folyamatban van, de ha eddig nem találtak senkit… - legyintett és elhallgatott. Ketten ültek hátul. Ferreiro vaskos mappát terített a térdére.

- A portugál sajtó beszámolt az írországi nyílpuskás gyilkosságról? - kérdezte Rafael. Ferreiro ránézett, aztán megvakarta sűrű sötét haját. Ebből nyilvánvaló volt a válasz. Előkapta mobiltelefonját, villámgyorsan pötyögtette a számokat a féltenyérben is elférő, gyermekjátéknak látszó szerkezeten. Aztán sebesen beszélt, az autó tele lett erős zs-ékkel és szóvégi sikamlós s-sekkel. Majd zsebre vágta a készüléket:

- A sajtófigyelőnk volt. Egy órán belül itt lesz a válaszuk, de amennyire az az ember emlékszik rá, akivel beszéltem, egy szó sem jelent meg erről. Mondja, felügyelő úr… Arra gyanakszik, hogy egy portugál olvasta a hírt a lapban, kedvet kapott és maga is ölt egy nyílpuskával?

- Ezt szeretném kizárni. Mert jobb egy tettes, mint kettő. De sajnos, ha egy rádió vagy újság beszámolt az írországi esetről, mindig megtörténhet ez a változat is. Még csak az hiányzik, hogy a fél világban elterjedjen egy ilyen kegyetlen és minden logikát nélkülöző „divat”.

- Biztosan nem az lesz - vélte Ferreiro a fejét ingatva. Közben a kocsi őrületes sebességgel száguldott, Rafael némelyik kanyarban egészen Ferreirora dőlt, vagy fordítva. De nem tehette szóvá, hiszen éppen ő kérte, hogy minél gyorsabban juttassák el Arganilba. Nos, ez folyamatban volt - mint Alex mondaná.

- Mit tudunk az áldozatról? - kérdezte két kanyar között levegőhöz jutva.

- Lássuk csak - Ferreiro hadnagy kinyitotta térdén a dossziét. Az első egy levelezőlap méretű fénykép volt. Rafael alaposan megnézte. Nem egy bűnöző arca volt, ám tudta, ez nem így működik. Hát rákérdezett:

- Alvilági kapcsolat?

- Szó sincs róla. Ha ez az utcán történik, azonnal azt mondom, véletlen volt az áldozat „kiválasztása”. Jó családból származó kezdő banktisztviselő, aki azelőtt néhány éven át hivatásos katona volt. Ha az utcán vagy másutt támadnak rá, tudott volna védekezni. De így… Hiszen az ablakon át, kívülről lőtték le. Íme, a helyszínrajz és az ott készült fotók.

Rafaelt nem rázta meg a látvány. Ennél sokkal szörnyűbbeket látott „élőben” is. Az előbbi fotóról már ismert fiatalember feküdt egy padlón, vére a szőnyegre ömlött. Arca kínosan eltorzult. Nem lehet kellemes a nyílvessző-halál, futott át a kósza gondolat a felügyelő fején. Volt ott egy bonctermi fotó is. Akkor Sines már egy műmárvány asztalon feküdt holtsápadtan, és a nyílvessző alig pár ujjnyira állt ki a testéből. A vessző szinte a szárnytollak kezdetéig behatolt a testbe.

No és az egyik kicsiny szárnyon ott volt a betű. A jel, ami annyira izgatta a felügyelőt. Egy „A” betű. Ami annyi mindent jelenthetett. Például azt is, hogy „én vagyok itt, ugyanaz, aki Írországban is… Kapjatok el, ha tudtok!” Mindenesetre a két gyilkosságot ezek a betűk kötötték össze.

- Kaphatok részletes adatokat a betűről is? - kérdezte. Kiszáradt a szája. Rájött, hogyan deríthető ki, ugyanaz a kéz véste-e bele a betűt mindkét nyílvesszőbe.

De öröme korai volt, mert Ferreiro, ez a kezdő, ámde nagy tudású és lelkes férfiú szintén gondolt már erre:

- Intézkedtem, uram, hogy pontos méretadatokat kapjon, íme, itt vannak ebben a borítékban. No és az Europol központi laboratóriumába küldettem a nyílvesszőt. Kértem őket, hogy az eredményeket egyenesen a Különleges Osztályra továbbítsák.

Rafael nagy hálát érzett, de nem mutathatta ki. Mindenesetre megköszönte, bólintott és a kezét nyújtotta a következő fotókért, közben kérdezett:

- Tehát az áldozat családi vonalon feddhetetlen? - és elővette kis jegyzetfüzetét.

- Igen, uram. Az apja szociológus volt, az anyja háziasszony. Pár évvel ezelőtt egy tengeri jacht-balesetben, viharban vesztek oda. A fiatalember utána megnősült. A házasélete is jó, van egy kisfiúk.

Rafael kérdezett volna a feleségéről, de Ferreiro, akár egy kedves gondolatolvasó, máris mondta, mint egy betanult leckét - és ez számára akkor délben az is volt: még friss, csak pár órája bemagolt lecke.

- A feleségét a bankban ismerte meg, ő is feddhetetlen. Értse meg, felügyelő úr, az az érzésem, hogy a tettes csak vaktában választotta ki az áldozatát. Nem lehet semmiféle kapcsolat kettőjük között. Legalábbis a nyomozás, amely az áldozat személyére irányult, eddig egy fikarcnyi terhelő adatot nem hozott fel Olivio de Sines ellen.

- Gondolja, vasárnap hajnalban csak úgy sétál egy fickó a portugáliai Arganil városában, a középosztálybeliek negyedében… Jól mondom?

- Jól mondja, uram…

-… és kedve támad lelőni valakit? Felhúzza a nyílpuskáját és körülnéz: no, csak kit lőjek le? És meglátja ám a huszonhét éves banktisztviselőt, bizonyos Olivio de Sinest, aki éppen a nyitott ablaknál áll. Netán a reggeli tornáját végzi, vagy csak valami zajt hallott, és kinézett… és akkor valami villan a levegőben, aztán égető fájdalmat érez a mellkasában, majd harminc másodpercen belül beáll a halál? Még kiáltani sincs ideje? A tettes pedig… nos, igen, hadnagy? Mit csinál a tettes? Fütyörészve továbbsétál, vagy kocog a hajnali pirkadatban?

A „hajnali pirkadat” fából vaskarika, jutott eszébe, de már kimondta. Ferreiro csodálkozó, kerek szemekkel hallgatta, aztán az ajkát rágta öt másodpercig, mielőtt ő is megszólalt. Szemmel láthatóan neki is elszabadult a fantáziája:

- Tegyük fel, ugyebár, hogy nem így történt. Így is történhetett, ahogyan ön mondta, felügyelő úr, de ha elkezdünk szabadon gondolkodni, számos egyéb verzió is eszünkbe juthat. Például csempészárut rakodtak a gazemberek Sines háza előtt a kis térségen. Sines kinézett, meglátta a kocsit, netán abból a szögből a rendszámát is láthatta? Igen ám, de ugyanakkor a gazfickók is meglátták őt. Egyikük oldalazva futott oda a fal tövében, amit Sines nem láthatott.

- Ha nem állt egészen az ablakpárkánynál - morogta Rafael, hitetlenül. A fejét csóválta, de Ferreiro lendületét már nem állíthatta meg:

-… és az a pasas lőtte le. Nem lőfegyverrel, mert az zajt csap, olyankor csöndes a környék. Ha pisztolyt használ, éppen az ellenkező hatást éri el, hiszen az egész környék felriad és egy helyett húsz szemtanúja lesz az ügynek…

- Stop, stop - vágott közbe Rafael. - Az egész elmélete sántít. Melyik csempész szaladgál „csőre töltött” nyílpuskával? Ez a portugál csempészek alapvető felszereléséhez tartozik? No és miért volt bevésve a nyílvessző szárnyába az „A” betű… Erre feleljen nekem, hadnagy!

Ferreiro természetesen nem tudott válaszolni. Hát leszegte a fejét és csak mintegy mellékesen dugdosta Rafael keze alá a következő fotókat és jelentéseket.

Mielőtt megérkeztek volna, csörrent Ferreiro mobilja. Egy percig beszélt valamit anyanyelvén, aztán becsukta a készüléket, zsebébe csúsztatta és mintegy mellékesen jegyezte meg:

- A portugál médiák nem számoltak be az írországi nyílpuskás gyilkosságról.

Rafael úgy tett, mint akit megnyugtatott a dolog. De azért a kisördög ott motozott az agyában. Már éppen Ferreiro fejéhez vágta volna, hogy „ugye igazam volt, a pasas ugyanaz lehet”, amikor a hadnagyra pillantott. Az is őt nézte, és a szemében ott volt a megértés. Ezért Rafael nem szólt semmit. Ott belül már biztos volt benne, hogy a tettes ugyanaz lehet. De hogyan tudná bebizonyítani?

Mindenesetre nem maradhatott tétlen. Amikor befutottak Arganilba és a sofőr már a kis utcákon kanyargott - igen sok volt az egyirányú utca - megkérte Ferreirót, ismét vegye elő a telefonját:

- Kérje meg, kérem, az illetékeseket, hogy bocsássák rendelkezésünkre az összes London-Porto és London-Lisszabon repülőjáratok utaslistáit. Múlt vasárnaptól kezdve egészen szombat hajnalig, vagy péntek estig. Ha volt Dublin-Lisszabon vagy Dublin-Porto járat, akkor természetesen azokat a listákat is kérem. Jó lenne, ha egy másolatot küldenének belőle Luxemburgba, az irodámba. Ezen felül kérem persze az összes charter-járat adatait is ezekben a viszonylatokban. No és ha azon a héten jött Dublinből vagy Londonból utasszállító hajó, akkor annak az utaslistáira is szükségünk lesz.

- Természetesen - mondta Ferreiro, miután mindent feljegyzett. Aztán vad telefonálgatásba fogott. Alighanem portói helyettesét és kollégáit utasította, szerezzék be mindezt. Közben a helyi rendőrkapitányságra érkeztek, ahol rövid üdvözlés után két kolléga csatlakozott egy másik kocsival. Előttük mentek és percekkel később megálltak Olivio de Sines háza előtt.

Rafael az első pillanatban csalódást érzett. Éppen azért, mert a ház pontosan olyan volt, amilyennek elképzelte. Szürke semmi, minden unalmasan középszerű. A ház, a kapu, az ablakok, a környék. Ugyanolyan házak, kistisztviselőknek épült negyedben. Sütött a nap, de ezen a szürkeségen nem tudott változtatni.

Szótlanul hallgatta a helybeliek sistergő s-ekkel tarkított magyarázatát. Ferreiro fordított. Az a földszinti lakás, a nyitott ablak. Az asszony, aki a háttérben állt és nem jött közelebb. Rafaelben volt egy késztetés, hogy odamegy hozzá, részvétét nyilvánítja, de nem mozdult. No és az a szoba, ahol még mindig látszott a krétával körülrajzolt test vonala. És a vér felmosott, ám még el nem tüntethető nyoma. Maga is odaállt a párkányhoz, kinézett. Próbálta elképzelni, mit láthatott Sines az utolsó pillanatban? Mintha ennek bármi köze is lehetett volna a gyilkos személyéhez.

Ferreiro látta az asszonyra vetett pillantását, megkérdezte, akar-e vele beszélni? Rafael útközben olvasta már a lefordított kihallgatási jegyzőkönyvet, illetve annak rövidített változatát. A felügyelő szótlanul rázta a fejét. Aztán a hadnagy számára váratlan fordulattal a két helybeli rendőrhöz fordult és Ferreiro tolmácsolásával alaposan kikérdezte őket. Úgy figyelte az arcukat, akárha gyanúsítottak lennének. Ami nem is kerülte el a hadnagy figyelmét. Megmagyarázta neki később - akkor már ismét a kocsiban ültek és Porto felé robogtak:

- Ez az én módszerem. Élesen beszélek mindenkivel, aki kapcsolatba kerülhetett az üggyel. Élesen és gyorsan, ne maradjon ideje töprengeni a válaszokon. A maguk embereiből azt akartam kiszedni, normális, köznapi dolognak tartják-e, hogy valaki Arganilban nyílpuskával lövöldözzön? Netán van-e valami gyanújuk, akár helybeli, akár portugál viszonylatban?

- De nincs - jegyezte meg Ferreiro némileg elégedetten. Rafael oldalról rásandított:

- Persze, hogy nincs, de ez megint adott nekem egy értékes támaszpontot. Azt, hogy a tettes ugyan lehet ír, de biztosan nem portugál. Onnan jött ide, hogy elvégezzen egy feladatot és máris ment tovább.

- Az a kérdés, hová? - mondta könnyedén Ferreiro hadnagy. Nem is sejtette, hogy Rafael számára ez a legfőbb kérdés. Ugyanis a felügyelő lelkében szörnyű gyanú kezdett kibontakozni.

Április 7. Szerda

Egy órája ültek már egymással szemben az egyik asztalnál. Rafaelnek elzsibbadt a térde. Hát végre felállt és kedvenc itteni szokása szerint fel-alá kezdett járkálni. Közben hangosan próbálta összegezni, amit Alex és ő megtudtak az előző napon a két gyilkosság színhelyén. Bizony ez nem volt sok. Messze nem annyi, amennyire vágyott a felügyelő.

- Az ír helyszínen semmi nyom nem maradt, bár állítják, hogy van ott egy 44-es lábnyom. Ez meglehetősen nagy még északon is, nem sok embernek van ekkora lába. A portugálok is találni véltek valami efféle méretes nyomot, de az nagyon bizonytalan. A tettest sem az egyik, sem a másik ponton nem látta senki. Nincs egyetlen tanúvallomás sem, amely akár csak arról szólna, hogy nő vagy férfi volt az illető! Semmit sem tudunk róla!

- Hát igen. Egy gyilkosról annyit tudni, hogy már kétszer ölt, szerfölött kevés adat - jegyezte meg bánatosan Alex. Rafael megtorpant, rásandított: ez humor akart lenni? De Alex arca nem erről tanúskodott.

- És mi van az Europol archívumával? - csapott le a felügyelő. Ám Alexet nem érte váratlanul a kérdés:

- Tegnap, míg távol voltunk, megjött az eredmény faxon.

- Halljuk! - kiáltotta Rafael lelkesen. Alex a fejét ingatta.

- Nincs mit hallani. Az Europol még túl rövid ideje létezik ahhoz, hogy akár csak egyetlen nyílpuskás gyilkosságot is regisztráltak volna a központi archívumban. Egyszerűen nem volt ilyen Európa területén.

- És régebben? - Rafael csalódott volt.

- Most gyűjtik ki a nemzeti központok. De persze nem sietnek vele, mert miért is kapkodnának? Szerintem hetekbe is beletelik, míg elvégzik. Különösen Közép-Európában, ahol kevés az ember és a pénz. Azoknak ott sokkal komolyabb gondjaik vannak, minthogy egy Luxemburgból érkezett faxra válaszoljanak.

- Pedig nincs kizárva, hogy a tettes tőlük jött.

- Ebben a stádiumban semmi sincs kizárva.

Megszólalt a telefon. Rafael reménykedni kezdett. Hátha történik valami, ami előbbre löki az ügyet? Eszébe jutott, hogy a tévéhíradókat sem látta reggel. A fárasztó utazás után későn ébredt és kapkodva jött el otthonról. Nem is evett semmit. Le kéne ugrani a büfébe.

Alex letette a kagylót és gondterhelten nézett főnökére:

- A vezér titkárnője volt. Az az átko… szóval Garner kifejezte csodálkozását, hogy tegnap mindketten önhatalmúlag elutaztunk külföldre és itt hagytuk az osztályt.

- Éppen jókedvemben talált az öreg. Most mindjárt megmondom neki, mit gondolok erről az egészről. Például miért nincs itt egy harmadik munkatárs, vagy legalább egy titkárnő, aki a mi elfoglaltságunk idején itt ülne és fogadná az üzeneteket?

Már ment is. Meg sem állt Garner irodájáig. Itt tudta meg, hogy az öreg éppen elment - az ablakon át látta is a nagy fekete kocsit, amint kihajt a bejárati kapun. A titkárnő viszont nagyon kedves volt és megígérte, eloszlatja a felhőket Garner egéről. De ezt már csak másnap teheti meg. Ekkor Rafael benézett a büfébe és vett valami harapnivalót. Majd úgy döntött, nem megy be ezzel a kis csomaggal Alexhez, minek csorogjon a helyettese nyála? Hát leült az egyik klinikai tisztaságú asztalhoz. Éppen olyan volt a padló, a székek,a pultok is, mint az asztal. Itt mindent gyönyörűre súrolnak. Rafael sóhajtva nekilátott.

A kisterem sarkában volt egy tévékészülék. A bemondó - túl csinos férfi, csillogó szemekkel, aki szemlátomást tisztában volt külsejének összes előnyével - a hangsúlyra vigyázva mondott híreket. Rafael nem nagyon figyelt rá. Talán, ha Dalma LeGrand ült volna a kamerák előtt… Akkor ütötte meg a fülét a mondat:

„Értesüléseink szerint az írországi és portugáliai nyílpuskás gyilkosságok között összefüggést tételez fel a rendőrség. Kiszivárgott az is, hogy a tettes azonos lehet, hiszen mindkét esetben egy-egy betűt vésett a nyílvesszőre. A szakértők már dolgoznak a betűk által hordozott üzenet megfejtésén…”

Dolgoznak a szakértők? A fenébe, micsoda ostobák ezek! Valamit hallanak, mert persze innen is kiszivárognak a dolgok. Amit meg nem tudnak, azt hozzáteszik a saját kis eszük alapján. Óh, ezek az újságírók! Meg az összes médiás, istenverte népség!

Most nem jutott eszébe Dalma, aki nagyon tetszett neki. De éppen ezért őt valahogyan nem sorolta be a médiakeselyűk közé. Tény, egy kicsit elment az étvágya, hát sebesen megette a maradékot - mert kidobni azért sajnálta. Eszébe jutott az a ház, amely a gyermekkorát jelentette, kicsi volt, szűk udvarral, amit belakott a kutya, neki alig maradt hely. Az anyja olyan keveset keresett, hogy nemegyszer éppen csak futotta valami egyszerű ennivalóra. Hány olyan étel van, amit ott és akkor utált meg? És amit nem akar már megenni, soha többé?

Lassan ment vissza az emeletre és nagyon utálta most a világot.

Április 8. Csütörtök

- Ott tartunk, ahol három nappal ezelőtt! - kiabálta Alex idegesen.

Rafael csodálkozva nézett rá. Mi van, kedves munkatársa kiborult? Erre nem számított. Alex a kitörés után szótlanul ült, maga elé nézett és valószínűleg kicsit szégyellte magát. Csak ők ketten voltak az irodában. Rafael az imént fejezett be egy rövid telefonbeszélgetést az „öreggel”. Garner, talán éppen a médiák nyomása miatt ideges volt. De már nem beszélt úgy Rafaellel, mint egy héttel korábban. Vagy amikor őt idehelyezték. Mert akkor szinte semmibe vette, átnézett rajta. Innen eredt most Rafael jókedve és optimizmusa. Halványan felrémlett neki a dolog, amit most meg is osztott ideges beosztottjával:

- Ha az ügyosztály sanyarú helyzetéből adódik a rosszkedve, akkor fel a fejjel - mondta neki mosolyogva. Alex nem erre számított, hát jobb kedvre derült és hallgatta a főnököt. - Ugyanis, hangozzék bármilyen furcsán, Garner egy kicsit megszorult. Itt ezer luxemburgi ügyet vezet, és a nemzetközi ügyeinek száma is eléri legalább a százat, mégis, a nyílpuskás gyilkosról többet hall a médiákban és a kollégáitól, mint az összes többi ügyéről együttvéve. Ez az ő egyszerű tudatában afféle prioritást ad az ügynek. Ez a kedvenc szava, most is hallottam tőle legalább hatszor.

- Ez azt jelenti, hogy bővítik az osztályt?

- Nem, Alex, olyan messzire talán nem repít minket ez a nyílvesszős gyilkos. De ad valamiféle tekintélyt, és ha ezt okosan kihasználjuk, talán még belőlünk is lehet valami… Jöttek már adatok?

- Igen, de kevés - Alex az előtte heverő papírokat nézte. Némelyiket most köpte ki magából az egyik faxkészülék. - Négy ország jelezte eddig, hogy náluk sohasem volt nyílpuskás gyilkosság. Egy helyről mondták, hogy nyílvesszővel lőttek már le embereket…

- No, ez érdekes! - élénkült fel a főnök. De Alex hamar leoltotta lelkesedését, folytatva a mondatot:

- Ezerkilencszázhuszonnyolcban. Ha ez a mi emberünk lenne, akkor most legalább kilencven évesnek kell lennie.

- Hát ez nem stimmel. Nem adtunk meg időbeli határokat az adatgyűjtőknek, ez a baj.

- Szerintem nem vészes a dolog, és most már jobb nem bolygatni az ügyet. Reméljük, valahol csak rájönnek, hogy a harminc-negyven évnél régebbi gyilkossági ügyek nem érdekelnek bennünket még akkor sem, ha azt is ezzel a különleges fegyverrel követték el.

Rafael hallgatta Alex hivatalos jellegű, ámde eredményt nem jelző csacsogását. Portugáliából közölték a repülők utaslistáit. London jelezte, hogy egyetlen utasszállító hajó indult a kérdéses időszakban Portugáliába, és elküldte a listát. A számítógépen kell majd átfuttatni őket a repülőgépes listákkal együtt - döntött Rafael és mindjárt intézkedett is. Gépidőt foglalt a központi számítógépes csoportnál. Szólt Alexnek, másolja le a listákat.

Aztán tovább töprengett, de aznap már kevés hír érkezett és így tehetetlenül ült a hivatali munkaidő lejártáig.

Április 10. Szombat

Rafael egyetlen luxust engedett meg magának: szombaton délelőtt sokáig aludt. Pedig pontosan tudta, hogy ezzel nem lehet pótolni a hét közben elvesztett energiákat és a kialvatlan éjszakákat. Előre sem lehet alvást „készletezni”. Alexnek a lelkére kötötte, csak akkor keresse otthon, ha valami nagyon fontos esemény történik. Remélte, ilyesmire nem kerül sor, legalábbis nem szombat délelőtt.

Szeretett ilyenkor abban a kellemes bódulatban heverni, ami félig alvás még, félig ébrenlét már. Érezni azt a nyugalmat, ami a csendből, az ágyneműből, egy halkan ketyegő órából árad. Kárörvendeni, hogy lám, az óra most hiába méri az időt, semmire sem megy vele. Őt nem fenyegetheti.

Feküdt hát és élvezte, hogy lustálkodhat. Amúgy energikus volt és negyvennyolc órán át talpon tudott maradni.

Közben, persze amikor magánál volt, gondolkodott. A nyílpuskás gyilkos ügye lassan teljesen lefoglalta a gondolatait. Ezzel kelt és aludt el ezen a héten. Most a listák jártak az eszében. Alex elintézte, hogy az összes nevet betáplálták egy gépbe. De minden név - kivétel nélkül - csak egyetlen egyszer szerepelt az összes listán. Persze, ha azt is tudnák, mikor ki ment Dublinba - bárhonnan - ez már túl nagy munka volt. De még csütörtökön és pénteken délelőtt megszerezte ezeket a listákat is. A számítógépesek megpillantva a köteg papírt, halkan káromkodtak. Még a nők arcán is ült egy fura fintor. Ráadásul Rafael azt kérte tőlük, hogy nagyon pontosan írják be a neveket, hiszen egyetlen betű különbség is igen nagy gondot okozhat.

Nem kapta még meg a teljes jelentést. De már sejthető volt, hogy ugyanaz a név sehol sem szerepel két listán. Aki repülővel érkezett Dublinba, az nem ment tovább Lisszabonba vagy Portóba sem repülővel, sem hajóval.

„De mehetett vonattal, át a Csatornán, a kontinensen, francia és spanyol területen”, jegyezte meg Alex. Akkor Rafael haragudott rá egy percig. Hisz kimondta azt, amire ő gondolni sem akart: a tettes vonattal vagy kocsival utazgat és mivel a schengeni egyezmény értelmében a Közösség országain belül a határokat már lebontották, nem bukhat le. Nem hagy nyomot, hiszen a vonatjegyet vásárlók nevét nem jegyzik fel a jegyeken és másutt sem. Ráadásul a repülőn poggyászvizsgálat is van, akárki nem vihet fel akármit. A nyílpuskát előbb-utóbb észrevennék. Ha csak nem szedi szét a tettes és nem rakja be táskarádióba vagy akár egy táska fogantyújába, mintha annak szerves alkatrésze lenne… „Láttunk már ilyent”.

De valami azt súgta neki, hogy ez a tettes nem ilyen. Nem akar kockáztatni. No és mi a fenét jelenthetnek azok a bevésett betűk? Alex pénteken délután azzal viccelődött, hogy biztosan „NAPÓLEON” akar belőlük lenni, de eljött a pillanat, amikor egyszer csak mindketten elhallgattak és egymásra néztek. A szörnyű sejtés egyszerre villant az agyukba.

- Ha Napóleon, akkor az nyolc betű - jegyezte meg Rafael kiszáradt torokkal.

- Nyolc áldozat - tette hozzá Alex. Teljesen fölöslegesen. Aztán valahogy elcsendesedtek aznap.

Most, szombat délelőtt az ágyban a kócos, de kisimult vonású felügyelő arra gondolt: hány és hány olyan szó van bármelyik nyelvben, amely NA-val kezdődik, és sokkal, de sokkal rövidebb!

Délben egy pizzériában ebédelt. Kedvelte az olasz konyhát. Aztán sétált egyet a közeli parkban. Most valahogy nem volt kedve kocsiba ülni. Még fent volt a nap, amikor hazament. Feltett egy Vivaldit, Velencét látta maga előtt, amikor behunyt szemmel ült a kényelmes fotelben. Velence, ahol szintén Karinával járt először. Karina, Karina. Már nem is sóhajtott.

Amikor lejárt a lemez, belenézett az újságokba is. Ebéd után vásárolta őket, de egyetlen sort sem talált a nyílpuskás gyilkosról. Ez megnyugtatta. Ha nem ugrál annyit a média, talán hamarabb jutnak eredményre. Mert egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy előbb-utóbb rálel a gyilkosra. Pedig… megjelent előtte egy kép a jövőből. Tizenöt, húsz év múlva, vagy később? Megérkezik az Europol különleges osztályának új főnöke. Eleinte nem lesz munkája, hát lelkes beosztottja- hogy szórakoztassa a főnök urat - régi megoldatlan aktákat vesz elő és eléje teszi. A főnök pedig miről olvas majd az egyik vaskos aktában, no, miről? Egy nyílpuskás gyilkosról, aki tizennyolc évvel korábban halomra ölt néhány embert Európában, és sohasem találták meg…

Sóhajtott, bekapcsolta a tévét. Volt még pár perc a híradóig. Addig az ablakban állt és a fák fölött idelátszó templom tornyát nézte. Galambok köröztek körülötte.

A szignál megszólalt a háta mögött. És nem is csodálkozott, amikor már-már ismerős hangon szólalt meg a készülék:

- Jó estét, kedves nézőink. A híradó ma egy nagy balesettel kezdődik, amely a késő délutáni órákban történt a meuve-i közúti hídon. Már a helyszínen van kolléganőm, Brigitte, aki…

Rafael nem sietett. Még kiment a kis „konyhába", hozott hűs narancslevet. Gondosan eltette a CD-lemezt, félrerakta a lapokat és csak utána foglalt helyet. „Ezt még meghallgatom - gondolta - aztán elmegyek a fürdőszobába. Van két regényem is, amit nem olvastam.” Remélte, ezek majd elterelik a figyelmét, így hát csak akkor került a gép elé, amikor Dalma LeGrand arcát nézhette a képernyőkön.

„Folyton szolgálatban van. Munkamániás, mint én? Vagy nincs hová hazamennie?” - játszott benne a kisördög a káröröm húrjain. Nézte a nő arcát. Most valahogy szebbnek találta, mint legutóbb. Ugyanakkor benne vibrált az önmaga iránt érzett apró türelmetlenség is. „Minek nézed, Rafael? - kérdezte magától gúnyosan. - Valaki másé az a nő is. Neked most nem jutott senki, várnod kell a következő leosztásig, Vagy amikor már kedved és időd és energiád is lesz ahhoz, hogy nők után futkoss…” A legutóbbinak, az energiának a hiányát érezte most legfájóbbnak.

A hírek többsége olyasmi volt, ami őt nem igazán érdekelte. Ahhoz a nemzedékhez tartozott, amely annakidején éveken át éppen elégszer hallotta a médiák ügyeletes papagájszavait: Algéria, Kongó, Laosz, Vietnam, Dominika, Kuba, Grenada, Afganisztán, Irán, Irak, Bosznia, Koszovó… Mi újat mondhat még nekünk a világ? - kérdezte magától.

- A nyilpuskás gyilkos - mondta egy hang. Először azt hitte, a saját gondolatát hallja, a fejében. Csak kis késéssel kapcsolt, hogy a hang gazdája Dalma LeGrand volt:

-… a nyílpuskás gyilkosnak nevezett tettesről az Europol most még semmit sem tud. Az sincs kizárva, hogy nem is fog tudni. Amit eddig ez európai rendőrség tett ez ügyben, az egyenlő a nullával. Holmi listákat böngésznek és összefüggést keresnek az írországi és a portugáliai gyilkosság között. Holott ez az összefüggés egyáltalán nem biztos, hiszen egy kilőtt nyílvesszőről igen bajos megállapítani, milyen fegyverből származott és ugyanaz a kéz vette-e célba a két áldozatot.

A képernyőn illusztrációként egy nyílvesszőt mutattak. Amely nem nyílpuskába való volt, hanem rendes íjhoz gyártották. Rafael felnevetett. Ezek bírálnak engem? - mert rögtön magára vette a gúnyos szavakat. Azon kívül az is vibrált benne, hogy ez nem volt hír. Semmi újat nem közölt a nézőkkel. Akkor meg minek mondták be?

Gyorsan átkapcsolt a teletextre és megkereste a tévécsatorna telefonszámait. Mire kiírta őket, már a sporthíreket mondták. Dalma LeGrand még egyszer megjelent és elköszönt a nézőktől. Az óra fél nyolcat mutatott, odakünn már erősen szürkült. Rafael a telefonhoz ült. Dühös volt.

Csak a harmadik kísérletre sikerült valakivel beszélnie. Egy nyegle fiatalember kapta fel a kagylót, be sem mutatkozott.

- Dalma LeGrand-t kérem - mondta határozottan. Megszokta ezt a stílust.

- Nem ér rá - felelte amaz éppen olyan nyeglén.

- Ezt majd tőle szeretném hallani. Az Europoltól beszélek, és azt ajánlom, ugorjon sebesen, ne várja meg, hogy személyesen menjek oda!

Ez nagyon meglepte a nyeglét. Egy pillanatig a döbbenete szinte megvastagodott a telefonvonalban és a készülékben Rafael jól hallotta a férfi lihegését. Aztán az ismeretlen szó nélkül félretette a kagylót és elment.

Rafael türelmesen várt. Kész volt rá, hogy azonnal kocsiba ül és elmegy a tévébe - a teletextről leolvashatta a stúdió címét is - amikor valaki végre felvette a kagylót.

- LeGrand - mondta egy hang. Igen, nem volt kétsége a felügyelőnek. Ez ugyanaz a hang volt. Már-már mondhatta azt is, hogy a jól ismert hang.

- Rafael Wahl felügyelő vagyok az Europol Különleges Ügyek Osztályától. Jó estét kívánok, kedves Dalma LeGrand.

Meglepett csönd volt a vonalban. Rafael azért hallotta a nő finom lélegzését. Persze Dalma nem azért volt vezető újságíró és tévés személyiség, hogy a meglepődés sokáig elvette volna a hangját:

- Jó estét, felügyelő úr. Mondja, hogyan győződhetek meg arról, hogy ön valóban az, akinek mondja magát? Az elődjét ugyanis jól ismertem, önnel viszont még nem találkoztam.

- Egyetlen sajtótájékoztatót sem tartottam, mivelhogy eddig nem volt miről. De a témahiány nem csak engem jellemez - csípett oda. - A „hír” - ugye, hallotta az idézőjelet? - amit az imént elmondott, nem volt hír és semmilyen hír-elemet nem tartalmazott. Arról nem is szólva, hogy rossz fényben tüntette fel az Europolt és az én ügyosztályomat, holott erre nem szolgáltunk rá. Egy kettős gyilkosságról van szó, amiről nyolc-tíz napja értesültünk és az igazi nyomozás csak a második eset után indult be - már lendületben volt. - Arról nem is szólva, hogy ha nyílpuskás gyilkosról beszélnek, talán abba a fegyverbe illő nyílvesszőt kéne kitenni a képernyőre illusztrációként, nem valami mást. Soroljam még, kedves Dalma LeGrand?

A válasz apró csönd után érkezett:

- Ez így sok nekem egyszerre, felügyelő úr. Némelyik dologban talán igaza van, de higgye el, a jó szándék munkál bennem. A hírek felől én döntök, így ezt is én tettem be a mai adásba. Vegyük úgy, hogy engem személy szerint nagyon érdekel ez az eset. Bár nem tudnám megmondani, miért. Van egy különleges mellékíze, nem gondolja? Mindenesetre kérem, higgye el, hogy én is szeretném, ha elfognák a tettest. Talán ezért csipkedem oly gyakran az Europolt és az ön osztályát, felügyelő úr.

Volt valami a hangjában, ami lassan elmulasztotta a felügyelő haragját. De azért maradt még elég, hogy ismét visszacsípjen:

- Nagyon értékelem a jóindulatát, de örülnék, ha nem hirdetné világgá, hogy most éppen mivel foglalkozunk. Soha nem lehet tudni, hogy a tettes nem nézi-e az önök tévéjének műsorát. Apropó, kitől kapta az infót arról, hogy mi most utaslistákkal foglalkozunk?

- Felügyelő úr, minden újságírónak vannak informátorai, de egyet sem talál köztünk, aki kiadná az informátorát.

Erre Rafael semmit sem mondhatott. De azért egy csöppet sem volt elégedett a beszélgetéssel és Dalma ezt érezte. Most már nagyon nyugodt volt, csodálkozása elmúlott. Érződött a hangján, hogy mosolyogva búcsúzik:

- A viszonthallásra, kedves felügyelő.

- Viszontlátásra - mondta, és ez alighanem freudi volt. Nem hallani, hanem látni szerette volna Dalmát. Az asszony biztosan észrevette ezt is, de már nem szólt. Kattant a készülék, és csönd lett a vonalban. A szobában. Rafael lelkében.

Április 11. Vasárnap

Az alkony csökkentette a forróságot. A hegyek árnyéka messzire elnyúlott. A nap, mielőtt lement volna, még egy sugarat vetett az erdős domboldalra. A sárga fény még felvillant a hegy tetején, aztán már csak az égbolton láthatták a városka lakói.

Olyan csönd lett hirtelen, mintha valami nagy katasztrófa közeledne. De nem történt semmi. Akkor nem. A városka csak egy időre csöndesült el. Aztán - már a csillagok is fent voltak az égen - a városi neszek új erőre kaptak.

Valahol zene szólt. Minden presszóban tüzes melódiák pezsdültek. „Mi amor, corazón”, énekelte egy édeskés férfihang. Bekapcsolták a tévéket. Sokan jártak az utcákon is. Fiatalok csapata ődöngött az egyik park szélén.

Este tizenegy is elmúlott, amikor egy árny osont végig a park mellett. A közeli bár mellett ácsorgott, de amikor egy kisebb csoport vendég kötött ki hangoskodva, elment hátrébb, a bokrok közé. Volt ott egy pad is, félig behúzta egy bokor mögé és leült.

Múlott az idő. Már majdnem fél tizenkettő volt, amikor a városka felől csöndesedett a zaj. Már alig jártak a parkban. Az árny csöndesen várakozott. Tudta, mire vár és arról is meggyőződött előzőleg, hogy nem kell hiába várakoznia. A bérelt autója sem volt messze. Óvatosan egy nagyobb parkolóban hagyta, messzebb attól a helytől, ahol most várt.

Aztán elmúlott fél tizenkettő is. Csapódott a bár ajtaja. Néhány szemlátomást kissé ittas, de nem részeg férfi jött ki. Valamit fennhangon magyaráztak egymásnak. Vagy vitatkoztak? Az árny várakozott. Amikor a férfiak elmentek, felállt és készülődött. Fém kattant fémre, de ezt senki sem hallotta rajta kívül.

Háromnegyed tizenkettőkor ismét nyílott a bár ajtaja. Valaki leoltotta a fényeket odabent. Ketten voltak még, egy idősebb férfi és egy fiatal, szinte gyerek. Mielőtt a bejárat fölötti lámpa is kialudt, a várakozó alaposan megszemlélte mindkettőjüket. Aztán kiválasztotta az egyiket.

A férfiak még valamit beszéltek. Aztán az egyik elindult balra, a másik jobbra. Éppen fordítva, mint ahogyan ő számított. Nem az jött erre, akire várt. De nem mozdulhatott, meg kellett várnia, míg elmegy mellette a másik. Közben a bokrok között igyekezett szemmel tartani a célpontot.

Sikerült egy idő után, átvágva a parkon, ismét a közelébe férkőznie. Amaz meghallotta a zajt. De nem gyorsította meg a lépteit. Biztosan szerelmespárra gyanakodott. Az árny feszülten hallgatózott, aztán ismét a pázsiton ment. Cipője halkan surrogott a fűszálak között. A bárból távozó férfi elé vágott, felkészült…

Amaz, már egészen közel volt, meglátta a várakozót. Kérdezett valamit. Az árny is ugyanezt tette. A bárból jött férfi nevét mondta, kérdő hangsúllyal. Amaz igenlően válaszolt. És ez volt életében az utolsó szó, amit kiejthetett.

Április 12. Hétfő

Rafael előző napon nagyot sétált a város körüli erdőkben. Kiment kocsival, aztán bevette magát a zöldbe és hosszú órákon át szívta az oxigént. Jót tett neki a gyaloglás is. A kora tavaszi nap lekapta a bőrét, persze csak az arcán. De ennek is örült.

Így aztán ezen a reggelen egészen jókedvűen jött be. Fél kilenckor már az épületben volt. Még eszébe jutott, vajon mit talál ki ezen a héten Garner, aki oly nagy főnöknek képzeli magát. Ugyanakkor elhatározta, hogy nem fogja hagyni magát „felhúzni”. Garner végső soron csak egy kicsiny pont a szervezetben, és nem sokkal több az én életemben sem! - jelentette ki még otthon, a borotválkozótükör előtt. Igyekezett jelentős, komoly hangsúlyt adni önnön szavainak, hogy így kódolja be azokat a tudatába. És persze hinnie is kell ebben, tudta jól.

Ennek ellenére valahol kételyek ültek a lelkében és ismerte már önmagát. Tehát tudta, hogy ezek előbb-utóbb előjönnek majd, természetesen a legkényelmetlenebb pillanatokban. A férfi hát ilyen kétségek között hányódva nyitott be az irodájába.

Amikor megpillantotta Alexet, rögtön tudta, mi történt. Egyetlen beosztottja az asztala sarkán üldögélt, maga elé nézett. Egy telexpapírt tartott a kezében, de nem is nézett bele. Nyilván olvasta már. A szöveg - Rafael közeledve látta, hogy alig pár sort nyomtatott ki a készülék a lap közepére, a címzések alá - már nyilván Alex fejében volt. A fontos dolgokat az agya szinte azonnal „lefényképezte”.

- Jó reggelt - mondta Rafael. Még remélte, nem azt fogja hallani, amit... De igen. Azt hallotta:

- Megint gyilkolt - jegyezte meg Alex halkan. Nyújtotta a papírt a főnökének, aki azonban még nem fogadta el. A sarki fogashoz ment, komótosan felakasztotta rá a kabátját. Aztán visszament az asztalához, leült a székébe. Kényelmesen elhelyezkedett - bár sejtette, egy perc sem telik bele és idegesen fel-alá fog mászkálni a csöndet sugalló padlószőnyegen.

A papír idegenül zizzent a kezében. Még végig sem olvasta, megszólalt Alex, Akkor már ott állt az asztala előtt, Rafael nem is hallotta, mikor jött oda:

- Megvan hát a harmadik áldozat is! Egy tizenkilenc éves spanyol férfi. Esteban T. Roja, egy jelentéktelen kisváros, Casares egyik parkjában találtak rá.

- Tudok olvasni, Alex - figyelmeztette Rafael, még jóindulatúan. Zavarta most a férfi károgása. De Alex nem hagyta abba. Panaszos kifakadással sorolta tovább:

-… Most meg Spanyolországban csapott le! De mi a fenének, éppen ott? És mit vétett neki az a fiatal kölyök?

Rafael felállt. Szinte beosztottja fölé magasodott, aki meglepetten elhallgatott. Rafael csak nézett, nem szólt, és máris elindult. Fel-alá, faltól falig. Ablaktól ajtóig. De egyszer sem pillantott ki az utcára. Maga elé nézett, csak a szőnyeget látta, azt hitte, így jobban tud koncentrálni.

- Foglaljuk össze, mit tudunk, Alex. A tettesünk tehát tegnap, április 11-én vasárnap a késő esti órákban a spanyol Casares városkában meggyilkolta Esteban T. Roja tizenkilenc éves fiatalembert. A nyílvessző ez esetben is nyílpuskából származik. Most is volt egy betű az egyik tollra vésve. Ezúttal egy „J” betű.

- Vagyis nem „Napóleont” akart írni - jegyezte meg halkan a férfi. Rafael nem figyelt rá, most már igen erősen összpontosított:

-… Az áldozatról egyelőre csak ennyit tudunk. Az ön első teendője: hívja az ottani kapitányságot, vagy annak valamelyik felsőbb emberét. Ugyanakkor kapcsoljon össze engem a madridi Europol-irodával is. A többit addig kitalálom, most mozgás! - és visszament az íróasztalához. Mielőtt megcsendült a telefon, már javában írta a további szükséges cselekvések listáját.

Fél tízkor leszólt Garner titkárnője:

- A főfelügyelő úr hívatja a felügyelő urat.

- Személyesen? - csodálkozott Alex. Aztán letette a kagylót:

- Főnök, megtört a jég. Garner saját személyében szeretne önnel találkozni.

Rafael nem csodálkozott. Már az elmúlt héten is gondolt erre. Ha a nyílpuskás tettes tovább gyilkol, Garnernek szüksége lesz őrá. Valamiképpen azt a látszatot akarja kelteni saját feletteseiben, hogy kézben tartja az ügyet. Ezt az ügyet is, meg minden egyebet, ami csak adódik Luxemburgban és a különleges ügyek osztályán! Vagy nem?

Mindenesetre önmagának sem vallotta be, hogy egy kicsit tart ettől az úgy lenézett férfitól. Sajnos, legyen Garner bármilyen, van annyi hatalma, hogy akár félre is állítsa őt az útból. Bár a tavaly történtek után talán meggondolja a dolgot. Azt pedig kezdettől éreztette vele, hogy nem tetszik neki ez a különleges ügyosztály-ötlet, és Rafael mást is hallott. Hogy Garner valahol elejtett egy-két mondatot, aminek az volt az értelme: talán nem is sokáig lesz itt ez az ügyosztály. Vagy áthelyezteti máshová, vagy - és ez a valószínűbb - megfojthatja totálisan.

Amikor benyitott az irodába, azonnal a titkárnő arcát figyelte. Annyi év közszolgálat után sejtette már, hogy a nagyfőnökök titkárnői úgy viselkednek, mint egy-egy barométer. Mindig a benti hangulatot tükrözik kifelé. Alighanem most sem lesz másképpen, vélte-remélte.

De csalódnia kellett. A titkárnő igen hűvösen tekintett rá, ám mintha igen halványan mosolygott volna, ugyanakkor. Ez zavarba hozta a férfit. Az meg dühítette, hogy a nagydarab, szőke kontyos asszony - harminc évvel ez előttről itt maradt relikviának tűnt - csak a kezével intett a párnázott ajtóra: „Menjen be!”

Garner nem állt fel jöttére. Ezt Rafael nem is várta. A főnök alacsony, kopaszodó férfi volt, már hatvan felé járt és ez nagyon is látszott rajta. Arcába mélyen vésődtek a vonások, de nem úgy, mint egyes filmszínészekébe - ezek a ráncok petyhüdtek voltak, nem kőbe vésett markáns kifejezést, inkább egy fáradt és kezes öregember benyomását keltették. Persze, a valóság ennél távolabbi volt. Garner nagyon tudott haragudni, bosszúálló volt és kicsinyesen aljas. Mindezt a kollégák adták róla jellemzésként Rafaelnek, amikor idejött. És az óta semmi olyasmi nem történt, ami Rafael számára megváltoztatta volna ezt az alapos jellemzést.

Ráadásul a főnöknek rikácsoló, kellemetlen hangja volt. Rafaelt inkább egy kiképző őrmesterre emlékeztette, ötnapi folyamatos kocsmázás után. És Garner apró, sötét szemekkel nézett ki a fejéből. Rosszindulat sugárzott a vonásaiból is. Talán túl sok minden látszott rajta, és az mind-mind negatív volt. Már szinte gyanús, hisz olyan, mint egy állatorvosi tankönyv-ló - gondolta még, amikor katonásan, de azért hanyagul, pihenjben állva lejelentkezett.

- Üljön le! - mordult rá Garner. Rafael engedelmeskedett. Valami megfeszült benne. Nem hagyhatom, hogy legázoljon - ágaskodott önérzete. És egy terv bontakozott ki a fejében. „Végül is csak ketten vagyunk itt. Megjátszom a bankot. Ha nyerek, minden oké. Ha nem… hát legfeljebb egy hónapig tartott a luxemburgi osztályvezetői karrierem.”

- Hallom, megint gyilkolt az a nyílvesszős!

- Igen, a nyílpuskás - helyesbített Rafael olyan hangon, mintha nem is helyesbítene. Garner rábámult, a homlokán is rengeteg ránc van, állapította meg Rafael. Farkasszemet néztek.

- És megint ő volt, igaz? Azok a betűk a vessző végén…

- Igen, a vésett betűk a nyílvessző tollán - mondta ismét Rafael, javítva Garner szavait. A főnök nyelt egyet, és megkérdezte:

- Van összefüggés az áldozatok személye között?

- Még nem tudjuk. Lehet, hogy van, de sokkal valószínűbb, hogy ezt egyelőre csak ő ismeri.

- És magának ennyi elég, Wahl? Így nem jutunk messzire! Vagy legalábbis maga nem jut messzire!

Rafael ekkor döntött végleg. „Megcsinálom!” Hát nagyon halkan és egyszerűen kezdett beszélni. Már ez a tónus is meglepte Garnert. No és az is, hogy Wahl felügyelő kérdezés nélkül mert megszólalni. Amit mondott, attól pedig még inkább fennakadt a szeme:

- Garner úr, mondok most valamit. Két eset lehetséges. Ebben az ügyben, és az osztályaink kapcsolatában is. Az egyes verzió: ön folyton keresztbe tesz nekem, lehetetlenné téve, hogy kiderítsem a tettes kilétét. Letiltja az utazásaimat, vagyis a helyszíni nyomozásaimat, mást nyilatkozik a médiáknak, mint én. Ezer módon akadályozhatja itt az intézményen belül is, hogy időre megkapjam a számunkra fontos információkat, vagy, hogy egyáltalán megkapjam-e őket… nyilatkozhat helyettem az Europol igazgatósága felé és beállíthat engem idiótának, ügyetlennek, bárminek. Ez esetben talán a tettes soha nem kerül elő, és tovább gyilkolhat, amíg csak akar. A helyemre mást neveznek ki, aki valóban kezdő lesz, különösen ebben az ügyben… nos, ez az egyik verzió. Mondom a másikat. Ez arról szól, hogy ön nem szól bele semmibe, hagy engemet a magam feje szerint nyomozni. Ön nem nyilatkozik sem a médiáknak, sem az igazgatóság felé. Mindent rám hagy, és én garantálom, hogy elfogom a tettest. Ugyanakkor végig jó kapcsolatot ápolunk, ön és én. Ami a médiákat illeti, minden nyilatkozatomban hangsúlyozni fogom, milyen sok segítséget kapunk öntől. És gondolja csak el, mi lesz, ha elfogjuk a tettest? A dicsőségből önnek is jut majd bőven, kitüntetés, emelt nyugdíj. Távozás emelt fővel, sőt… boldogan. Nos, ezek a lehetséges verziók, uram. Várom a válaszát, tudom, valamilyen formában még ma meg fogom azt kapni - felállt és főbólintással elhagyta a szobát. Garner megkövülten nézett utána. Odakünn a titkárnő nem csodálkozott, hogy Wahl felügyelő ilyen hamar kijött - Garner általában hamar letolta az embereit és nem kukoricázott velük sokáig.

- Mi volt? - kérdezte Alex feszülten. Látszott a tartásán, hogy egész idő alatt csak ezen izgult és alig várta már a főnök visszatértét.

- Még nem tudom - felelte Rafael őszintén. - De nem kétlem, hogy még ma délelőtt vagy legkésőbb ebéd után megjön a válasz. Amit ki is provokálunk, Alex. Gyorsan írjon a nevemben egy kérelmet: Spanyolországba akarok menni, abba a kisvárosba. Továbbítsa ezt faxon Garner titkárnőjének. A válasz mindent el fog dönteni.

Ebédig nem jött semmi. Előbb Alex, aztán Rafael ment el ebédelni. Amikor visszajött, már egy óra felé járt az idő. Megszólalt a telefon. Rafael intett Alexnek vegye fel. De az, miután átvette és belehallgatott, a főnöknek nyújtotta. Közben a másik kezével felfelé, szinte a mennyekbe mutatott.

Ebből Rafael már tudta, hogy a titkárnő az, és nem tévedett.

- Garner úr engedélyezi a spanyolországi útját, felügyelő úr. És sok szerencsét kíván a minél sikeresebb nyomozáshoz. - kattant a készülék. A titkárnő persze nem tudta, mit jelentett az üzenete. Rafael nagyot rikoltott, akár az amerikai filmekben:

- Wow!

- Jó hír? - kérdezte a beosztottja felcsillanó szemmel.

- Ennél jobb nem is lehetne. Most már van reményünk arra, hogy elkapjuk a pasast.

- Vagy a nőt - tette hozzá Alex gépiesen, mert ez volt az egyik vesszőparipája. A tettes szerinte lehet éppenséggel nő is. Nem csupán férfi.

De Rafaelt most ez sem izgatta. Kezét dörzsölte és szokás szerint máris ontotta magából az ötleteket, no és persze az utasításokat is:

- Alex, rendelje meg a jegyemet! Holnap reggel vagy délelőtt repülők Madridba. Szervezze meg ugyanúgy, mint a portói utamat, tudjanak róla az ottani hatóságok… ja, és nézze meg, vannak-e már marbellai járatok is? A szezon ugyan még nem kezdődött el, de hátha… ugyanis ez a kisváros ott van Marbella közelében. És tudja meg, ki volt az áldozat? És Alex, okvetlenül szerezzen híreket arról is, hogy…

Április 13. Kedd

Kezdett hozzászokni a repüléshez. Régebben is repült már nemegyszer, de ilyen gyakorisággal bizony nem került rá sor. A fejét már a megszokott mozdulattal tette le a párnára, behunyta a szemét. Még jó, hogy egyenesen Marbella az úti cél. Sejtette persze, hogy Garnernek azért csak rángatózott az arca, amikor megtudta, hogy Marbellába megy. Ez a város sokak számára legalább azt jelenti, amit Mallorca vagy egyenesen Monte Carlo. A nagy pénzek, gazdag emberek gazdag villái, a szuper nyaralás szinonimája. Persze, én nem azért megyek, és különben is, még csak április közepe van, gondolta hozzá.

Behunyta a szemét és töprengett. Érdekes módon, ami leginkább lefoglalta a gondolatait, az a nyílvessző tollába vésett betű volt. Valahol a tudata legmélyén ő is arra várt, hogy a sajátos és tragikus jelszó a „Napóleon" lesz. De most összezavarodott és kezdett gondolkozni, ki is lehet az a… NAJ?

Otthon megnézte már az összes szótárban, amit csak talált. A szláv nyelvekben, különösen a lengyelben ez a melléknév ragozásának legfelső foka, a „leg”… De itt aligha erről van szó, sejtette. Számos indiai városnév kezdődik „NAJ”-jal, erre is rájött a lexikonokat forgatva. Ráment a tegnap estéje, és csak azt bánta, hogy nem jutott semmi használható eredményre.

Ugyanakkor dühös is volt. Mi van, most már minden kedden vagy szerdán, úton leszek valamelyik európai városba, mert „őméltósága” minden vasárnap gyilkolni méltóztatik? Ez lázadást ébresztett benne. Dróton rángatott bábu sohasem szeretett lenni.

Itt rögtön Karina neve ugrott az agyába és egy ideig nem is tudott szabadulni az emlékezetes arctól. Karina, Karina… Túl sokáig tartott az a házasság. Rengeteg nyomot hagyott bennem, gondolta, túl sokat is. Most aztán gyomlálhatok, akár egy őrült kertész.

Rákényszerítette magát, hogy másra gondoljon. Az ügyre. De hát azt a helyszínen akarta nyomozni. Közben valami furcsa érzés lopózott bele. Mintha egy ismerős hangot hallana. Csak nem? De nem, ez lehetetlen. Dalma LeGrand aligha lehet ezen a gépen.

Amikor leszálltak, az érte jött kocsi már ott várta a betonon, a lépcső mellett. Elsőnek engedték ki a gépből. Az utasok nagy tömege kavargott mögötte, hátra sem nézett, sietett. A kocsiban egy kistermetű, bajuszos férfi várta.

- Gonzalez felügyelő - nyújtotta a kezét.

- Wahl felügyelő - felelte Rafael ugyanazzal a hanghordozással. Volt ilyen képessége, olykor egyetlen pillanat alatt felvette beszélgetőpartnere viselkedését, nyelvi szokásait. Gonzalez ezt nem vette észre, így sohasem derült ki, vajon megsértődne-e…

Rafael elemében volt. Miközben a kocsi felfelé kanyargott a helyi szerpentinen Casartes felé, Gonzalez felügyelő pedig alaposan felkészült már az ügyből. Látszott rajta, keveset aludt. Vagy egyáltalán nem:

- Ez az Esteban semmiben sem különbözött a többi hasonló korú sráctól. Tizenkilenc múlott egy hónappal ezelőtt, érti, felügyelő? Vagyis még szinte gyerek. Nálunk éppen hogy elnyeri a választójogot, de még nem is nagyon nősülnek ebben a korban. Egyetemre mennek inkább.

- Neki nem voltak ilyen szándékai? - Rafael alig pillantott ki a tájra. Marbella gyönyörű villanegyedeit még megcsodálta, de most már azt sem látta. Ö is koncentrált az áldozatra. A tettre.

- Azt nem tudom, de felteszem, hogy igen. A szüleit nagyon összetörte a dolog, annál is inkább, mert Esteban egyedüli gyermekük, és… hogy is mondjam csak… szóval már nem fiatalok. Az asszony harminc bőven elmúlott, amikor őt szülte, az apa pedig még idősebb. A férfi különben zeneszerző. No, ne gondoljon sokra, vidéki méretekben ismerik, dalokat és holmi kantátákat vagy miket szerzett eddig. És mivel már van vagy hatvan, hát aligha lesz belőle Mozart-kettő… - Gonzalez elmosolyodott saját tréfáján, aztán eszébe jutott, ki ő és kivel beszél. Hát gyorsan összerántotta arcán a kis mosolyt, az nyomtalanul eltűnt. A spanyol felügyelő pedig tovább beszélt: - Persze szomorú a dolog önmagában is. De tudja, tegnap este beszéltem velük és nagyon szomorú benyomást keltettek.

- Az anyáról mit tudunk?

- Biológus, egy itteni gyógyszeripari kutatóintézetben dolgozik.

- A fiuk valóban csak… hogy is mondják ezt… kidobóember volt egy bárban?

- Nem igazi éjszakai szórakozóhely, és nem igazi kidobóember. Bár az itteni lapok is ezt írták és gondolom, ilyen jelentést adtak önnek Madridból. Casartes egy kis fészek. Nincsenek itt valódi éjszakai mulatók. Esteban Roja pár hete összeveszett a szüleivel. Afféle későn érő kamasz volt, a lázadása is későn jött. Fejébe vette, hogy míg fel nem veszik az egyetemre, addig pénzt fog keresni és nem akart otthon lakni sem. Végül mégis otthon maradt, de munkahelyet keresett. A barátai ajánlották be a bárba, ahová amúgy nem is kidobóembernek, hanem afféle segédmunkásnak vették fel. Sörös rekeszeket cipelt a biológusnő és a zeneszerző fia, ami neki nyilván igen egzotikus lehetett. Szerintem egy hónapnál tovább úgysem bírta volna…

- De ez már nem fog kiderülni - vélte Rafael.

- Hát nem - bólogatott Gonzalez.

Rafael megint kinézett a tájra, aztán tovább kérdezett:

- Nem lehet szó kábítószerről?

- Annyira ezért nincs közel Marbella. De különben is, nálunk Spanyolországban valamivel jobb a helyzet e téren, mint a közösség többi országában. Egy kisvárosban pedig a dílereknek sincs sok esélyük, hamar kiszúrják őket és a helyi rendőrség közbelép. Néhány iskolánál történt próbálkozás.

- Kikkel állt kapcsolatban az áldozat?

- Hát éppen ez az - Gonzalez megtörölte barna homlokát, aztán sötét szemét Rafaelre vetette, úgy beszélt tovább: - Az égvilágon senkivel sem volt konfliktusa, nem voltak ellenségei. Nem veszett össze senkivel az utóbbi napokban vagy hetekben. A szülei imádták, volt néhány barátnője is. Tehát a homoszexuális háttér is kizárható. Esteban Roja soha nem követett el semmit, nem volt konfliktusa a törvénnyel.

- Ezt értsem úgy, kedves felügyelő, hogy a helyi rendőrség teljesen értetlenül áll a gyilkosság előtt?

Gonzalez csak egy pillanatig gondolkodott. Mint egy villámgyors számítógép, átfuttatta az agyán az összes lehetőséget, tényt, sugallatot, ötletet. Aztán határozottan bólintott;

- Így van, sajnos. Ráadásul az elkövetés eszköze… ugyebár… az sem mindennapi.

- Megírta a sajtó, mi történt Írországban és Portugáliában?

- Mivel az ön nevében ezt az adatot előre kérték a Különleges Ügyek Osztályától, hát utánanéztem - Gonzalez csak mintegy igazolásul nyitotta ki jegyzetfüzetét, ahol nyilván egy telefonbeszélgetés eredményét őrizte rövidített formában.

- Nem, felügyelő. Amennyire ezt ilyen gyorsan megállapíthatták az illetékesek, egyetlen spanyol nyomdatermék sem írt arról a két ügyről. Most persze majd fognak - legyintett kicsit keserűen. „Neki sem jött kapóra a dolog - vélte Rafael. - hiszen csak növeli a megoldatlan ügyeinek számát. Úgy kellett neki ez a nyílpuskás gyilkos, akár egy púp a hátára”.

- Attól a tévék vagy rádióállomások beszámolhattak róla… - mondta, de reményvesztetten. Pontosan erre gondolt Gonzalez is, mert kimondta Rafael ötletét:

- Nem logikus, hogy valaki lemásoljon egy gyilkosságot, amit külföldön követtek el. Először valaki véletlenül megtette Írországban, aztán egy portugál utánzó követte el? Majd jött egy spanyol, akinek szintén volt kéznél nyílpuskája, és utánozta valamelyik előzőt, az írországit vagy a portugáliait? Remélem, nem fertőzőbetegség ez, senor Wahl.

„Senor Wahl” is ezen a véleményen volt. Szomorúan jegyezte meg:

- Egyre több a jele, hogy egyazon személyről van szó. Az elkövető országról országra utazik és gyilkol. Az a tény, hogy az eddigi három áldozatát mindig vasárnap ölte meg, valamire enged következtetni.

- De az sincs kizárva, hogy magamutogató típus - jegyezte meg Gonzalez. - Egyszer volt egy esetem, a fickó mindig striciket nyírt ki. Négyet egyetlen hónap leforgása alatt ugyanabban a városban. Először meg voltam győződve róla, hogy egy lány lehet, aki enyhén szólva nem kedveli a striciket. Aztán oda lyukadtam ki, hogy egy pasas, akinek a kedvenc prostiját bántották a stricik és ezért áll bosszút… és tudja, mi derült ki a végén, amikor csalit engedtünk ki a városba és ott sikerült megcsípni az illetőt? Nem volt normális. Igen, jól hallotta. Egy sima elmebeteg volt, aki fejébe vette, hogy a gyilkosságai között kell legyen egy közös pont, egy szál. Amely egyszerre jelzi a rendőrségnek, hogy a tettes így üzen valamit. És persze azt a célt is szolgálta, hogy teljesen tévútra terelte a nyomozást. Hisz mindnyájan azt hittük, ilyen elkövetőről van szó, akinek csak van valami köze ehhez az alvilághoz… és nem volt semmi, de semmi! Az elmésekkel soha nem lehet tudni, felügyelő, csak ezt akartam ezzel mondani.

- Nekem is megfordult már a fejemben, felügyelő - Rafael visszaadta a papírokat. A gyilkosság helyszínén készült fotók voltak. Már egy csöppet sem rázták meg, túl sok ilyent látott. És a harmadik nyílvesszőt, amely majdnem „tövig” befutott egy ember testébe. - Itt is vannak szálak, amelyek valamiféle konstans dologra utalnak. Az állandóság: mindig vasárnap gyilkol. Vajon mi lehet ennek a jelentése és a jelentősége? Aztán maga a fegyver, a módszer. Mindig nyílpuskából kilőtt egyetlen nyílvesszővel talál célba, és az áldozat azonnal, legfeljebb egy percen belül meghal. No és ott vannak azok az átkozott betűk a tollakon!

- Igen, a betűk… - ezen Gonzalez is eltöprengett. Közben beértek Casartesbe. Rafael nézte a házakat. Csak amikor a park szélére értek, fékezett a sofőr. A mellette ülő fiatal rendőrhadnagy szolgálatkészen kiugrott és megtartotta az ajtót, míg Rafael kiszállt. Utálta az ilyesmit, „nem vagyok én államfő", mondta volna a legszívesebben. De amikor már a kocsi mellett állt, látta a lelkes rajongást a fiatalember arcában. Hát igen, a Különleges Ügyek Osztályának felügyelője személyesen itt… Ennek van vonzása, van romantikája - tudta Rafael és annyira megerőltette magát, hogy egy köszönő félmosolyt is megengedett a hadnagy felé. Akit ez szemlátomást boldoggá tett.

- Ott van a bár, és itt találtuk a holttestet. Szerencsére még pirkadat előtt rálelt egy kutyáját sétáltató öregúr.

- A halál beálltának időpontja?

- Éjfél körül, azt mondta az orvos. Az áldozattal a nyílvessző végzett, más sérülés nem volt rajta.

- Hová mehetett innen a tettes? - érdeklődött Rafael. Hangosan gondolkodott. Körülnézett. Szépen sütött a nap, meleg volt. Lekívánkozott róla a zakó. Gondolt egyet, ledobta, be a kocsiba. Csak úgy ingujjban nézelődött tovább.

- Éjfél után egyetlen módon juthatott el Marbellába: kocsival - jelentette Gonzalez.

- Biztos, hogy oda ment?

- Az az ideális búvóhely ilyenkor. A város bárjai tele vannak, a sok gazdag villatulajdonos meg a szállodákban lakó turisták éjfél után is nyüzsögnek az utcákon. Senki nem tűnik fel a járőröző rendőröknek. Különösen, ha normálisan halad gyalog vagy kocsival.

- Kérhetnék valamit öntől, felügyelő? - kérdezte Rafael.

- Tudom, mit akar kérni. Itt van - és elővett a belső zsebéből néhány papírlapot. Rafael belenézett és elégedetten bólintott:

- Ez igen! Dicséretes. Itt van az összes marbellai szálloda vendéglistájának másolata arról az éjszakáról?

- Meg az előző éjszakáról is, felügyelő. Talán hasznát veszi majd.

- Igen, ha a tettes kezdő - süppedt Rafael a gondolataiba, amelyeket azért megosztott a spanyol kollégával is. - De szerintem nem ennyire ostoba. Nem éjszakázik az elkövetés színhelyén vagy annak közelében. Talán kocsival mozog, vagy vonattal. Esetleg busszal. Nem veszi igénybe azokat a közlekedési eszközöket, amelyeknél feljegyzik a nevét. Ezért azt hiszem, még szállodákban sem száll meg… De soha nem lehet tudni, hátha egyszer elkövet egy hibát.

- Néha ez az egyetlen esélyünk - mondta Gonzalez és komoran bólogatott.

Egy rövid ebéd után máris kivitték a repülőtérre. Nála volt a helyszínrajz, számos fotó, spanyol nyelvű jelentések, amelyeket majd lefordíttat az Europolnál. És persze most sem kapott megoldást. Éppen úgy fogalma sem volt a tettes személyéről, mint amikor idejött. Vagy mint a múlt héten.

A marbellai repülőtéren nem kellett sokáig várakoznia. Négy óra tízkor máris szólították az utasokat. Rengetegen voltak. Ezért az első pillanatban azt hitte, csupán tévedés áldozata, amikor az egyik feketehajú nő olyan ismerősnek tűnt hátulról. Valamelyik régi ismerősére gyanakodott, de nem az volt.

Amikor már bent voltak a gépben, a nő - vagy tíz utassal előtte ment - megfordult és gyorsan leült az egyik sorban. Középen foglalt helyet. Számozott helyek voltak, ezért Rafael nem ülhetett melléje. Pedig szívesen megtette volna, hiszen…

Dalma LeGrand volt.

Az első pillanatban nem volt benne teljesen biztos. De amikor közelebb ért, már nem maradtak kétségei. Dalma volt az. Most élőben sokkal szebbnek tűnt. Valamilyen belső energia sugárzott ki belőle. Ez a képernyőn „nem jött át". Rafael kellemesen megborzongott. A nő nem nézett fel, kerülte az emberek tekintetét. Biztosan nem szereti, ha felismerik és szenzációt csinálnak az ittlétéből. Dalma éppen egy fekete szemüveget vett elő. Rafael kicsit fékezett, hogy tovább láthassa - a jegye messze hátra szólt - de a mögötte jövő nagyon nyomakodott. Kénytelen volt továbbmenni. Dalma később sem nézett fel - mielőtt Rafael leült volna, valami ürüggyel állt egy hosszú percig és előre figyelt.

Aztán a gép felszállt és a tengerpart, Marbella, a szikrázó meleg mögöttük maradt.

Rafael azért figyelt. És közben gondolkodott is. Ha Dalma ma idejött, akkor ma este aligha ő vezeti a híradót. Ha munka ügyében jött Marbellába, akkor az mi lehetett? Na, mi? Nem volt nehéz kitalálnia. De akkor miért nem látta Dalmát a harmadik gyilkosság helyszínén? Ha nem Gonzalez felügyelőt kereste, aki ott az üggyel megbízott nyomozó, vajon mit csinált ott a nő? Kivel beszélt?

Ez egy kicsit nyugtalanította. Úgy érezte, most figyelnie kell, mert az ő bozótjában, az ő erdejében felbukkant egy másik vadász is. Dalma mostanában egészségtelen érdeklődést mutat az „ő ügye” iránt. Volt ebben egy kis adag féltékenység is Rafael részéről. Nem szerette, ha kívülállók belekontárkodnak a dolgába. Hiszen azok nem érthetnek hozzá úgy, mint ő!

„No és mire jutottál a szakértelmeddel?” - kérdezte önmagától, maró gúnnyal. Kénytelen volt beismerni - de csak ott, legbelül - hogy ez a mai útja az égvilágon semmi hasznot nem hozott. Egyetlen lépéssel sem került közelebb a rejtély megfejtéséhez. Nem tudja most sem, ki a gyilkos. Nyom nem maradt utána a száraz, kemény földön, senki sem látta. Mint az előző esetekben. Egy láthatatlan fantommal kell felvennem a versenyt - kesergett kicsit Rafael, szerette magát sajnálni. Bár ezt sem vallotta volna be soha, senkinek. Mióta Karinának mindent bevallott, mindent elmondott, és lám, mi lett a vége…

Szóval figyelt. Az utasok, a széksorok fölött néha látta azt a fekete fejet. Egyszer Dalma felállt és előrement, nyilván a mosdóba. Kár, hogy nem a hátsó mosdókat választotta, sajnálta Rafael. Aztán a tévésztár visszajött és leült. Az emberek nem ismerték fel - remekül takarta az a nagy szemüveg.

De Rafael azért a közelébe férkőzött, amikor megérkeztek. A luxemburgi repülőtéren már sötét volt. Az este hűvösnek ígérkezett - különösen a spanyol tengerpart hőmérséklete után. Rafael vadászként osont a zsákmány után - bár nem volt semmilyen terve és nem tudta elképzelni sem, mit mondana neki, ha végre összeakadnának. Úgymond „véletlenül”…

Összeakadtak, de ez nem volt véletlen. Rafael addig nyüzsgött, míg a közelébe került, már a kifelé vezető folyosón.

Igyekezett olyan arcot vágni, mint aki maga is meglepődik, hogy egyazon gépen utaztak. Sajnos összekeveredtek két gép utasai. Mivel már itt sem volt útlevél-ellenőrzés, semmisem tartotta fel a kiáramló utasokat. Rafael ravasz terve tehát azonnal kútba esett. Egy pillantást vetett az információs táblára, a másik gép Milánóból jött. Nem volt poggyásza, nem kellett várnia a reptér ismeretlen mélységeiből, kis alagutakon felbukkanó, majd körforgó szalagokon tehetetlenül sodródó bőröndökre.

De LeGrand-nak sem volt poggyásza. Vagy neki elégséges az a szokásosnál kissé nagyobb retikül vagy táska, amit a kezében tart? Rafael így töprengve baktatott kifelé, szorgosan nézelődött. LeGrand még sohasem látta őt, hát nem ismerhette fel. Kilépve az épület elé EURO-TV feliratú, vagy emblémás kocsit keresett, de ilyent sem látott. Konspiráció az egész, vagy tényleg magánúton volt? - töprengett. Aztán meglátta a nőt, egyedül ment. Egészen jók a lábai, jutott eszébe. Itt már sötétedett, sejtelmes alkonyi szürke fény volt, amit a farkasvakság áldozatai olyannyira gyűlölnek. Dalmát senki sem várta, kijött az épület elé és határozottan megindult az egyik irányba. Rafael nem kérette magát, azonnal a nyomába eredt. Dalma még mindig a nagy napszemüveget viselte, ami most már biztosan akadályozta a mozgását.

Többen mentek arrafelé, az egyik parkoló volt, de a buszmegállók is ott sorakoztak. Meg a taxik.

Rafael kivárta a pillanatot, amikor nem volt túl közel senki, és akkor meggyorsítva lépteit, odacsapódott a nő mellé:

- Jó estét, LeGrand asszony. Vagy kisasszony?

A nő majdnem megtorpant, de azért tovább mozdult. A tekintete a szemüveg alatt körberohant, Rafael jól látta. Azt hitte tán, megtámadták? És levette a szemüvegét.

- Megismert? - kérdezte.

- Mint az kiderült abból is, hogy a nevén szólítottam. Eddig csak a hangomat hallotta, kíváncsi vagyok, megismeri-e?

Úgy állt ott, olyan jóakaratú mosollyal, hogy Dalma megnyugodott.

- Ismerősnek tűnik - mondta bizonytalanul.

- Rafael Wahl, Europol. Tegnap alaposan megszidtam magát, telefonon.