Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018.

Copyright © Borsa Brown

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-91-5

„A bűn az ajtó előtt leselkedik, és rád vágyódik…”

(1 Móz 4:7)

1. FEJEZET

DOROTHY

Érzem, hogy itt a hajnal. Orromban az illata, bőrömön a nedves szele… Elmosolyodom: a széna, a hajnali harmat és a tegnapi kaszálék keveredéséből felcsapódó, mások által kellemetlennek tartott szag ez, amit én nagyon is kedvelek.

Az ablakom nyitva van, szinte hallom a függöny lebegését, amitől kiráz a hideg. A szellő végigszalad a lábamon, a karjaimra kúszik, a melleim közé férkőzve jár táncot, ismét mosolyra fakaszt.

Ébreszt a drága hajnalom.

Július van, itt Sarasotában ez a legmelegebb hónap. Az ablakok éjszaka is nyitva vannak, próbáljuk a fából készült házunkat lehűteni. A fák lombjai suttognak. Sötétben ijesztőek, de napközben óvó árnyékkal takarják az épületet.

Hallom a falépcsőkön a lábak tompa dübörgését, anya közelít. Testemre húzom a vékony vásznat, amit még képes vagyok ebben a melegben elviselni magamon. Nem szeretném, ha anya észrevenné, hogy meztelenül alszom. Nyílik a szemem, érzékelem, hogy még szinte sötét van. Az ajtón anya dugja be a fejét, a kezében lévő petróleumlámpát maga elé nyújtja. Találkozik a pillantásunk, elmosolyodik. Sosem kell keltenie. Bár még ágyban vagyok, akárhányszor is jön jelezni a reggel érkezését, ébren várom.

– Áldott reggelt, Dorothy!

– Jó reggelt, anya. Máris megyek.

Ő kimegy, én a hátamra fordulok, és ismét lerúgom az anyagot. A lábaimat kifeszítve megnyújtóztatom minden porcikámat. Pár óra, és pokoli lesz a hőség. Mily csodás lenne ebből a reggeli frissességből elraktározni valamennyit, és a nap folyamán magamra szabadítani.

Felülök, a szellő még erősebben simogat, széttárom a karjaimat, a legszívesebben hosszú percekig élvezném az érintését, de vár a munka. Hallom, hogy David bátyám már szalad lefelé a lépcsőn, ő sosem közlekedik halkan. Neki az ébresztő után csupán pár percre van szüksége, már lent is ül az asztalnál, vár, hogy ehesse a reggelijét, és induljon apával dolgozni. Betty húgom sírdogálását apám mély orgánuma próbálja elnyomni. Ő még tulajdonképpen aludhatna, hiszen hároméves, de mivel a családból már mindenki talpon van, így neki sincs esélye nyugodtan szundikálni. Tudom, bármelyik nap úgy dönthetnek a szüleim, hogy Betty az én szobámba költözik, onnantól nekem is megszűnik a saját szoba kiváltsága. Húgom azonban nagyon anyás, így szüleim jobbnak látták, ha még engednek neki egy darabig. Így mindenki jobban jár, különben egész éjszaka a sírását hallgathatnánk, mert amilyen kicsi, olyan erőszakos és kitartó.

Felkelek, a hajópadlón sétálva bemegyek a saját tisztálkodóhelyiségembe. Ez némi kiváltság nekem, ugyanis a bátyám szobájához ilyen nem tartozik, ő a közös családi fürdőhelyet használhatja. A lenti helyiség sokkal tágasabb, itt csupán egy apró ülőke van, valamint egy vizestál, aminek tartója, nagy büszkeségemre, pont az én méretemre lett szabva. Tavaly készítette nekem apa. Még a nevemet is belevéste.

Friss vizet öntök a mosdótálba, és megmosakszom. Az amishok egy héten csak egyszer, szombaton fürdenek, hétközben csak mosdás van. Zuhany nincs. Persze ez egy olyan szabály, amit mi nem nagyon tartunk be, főképp ebben az évszakban. Én kifejezetten szeretek fürödni, és legtöbbször Betty is csatlakozik hozzám. Apám ezen folyton aggodalmaskodik, de elfogadja, hogy ez nekünk fontos. Családom nem tartozik az old order amishok közé, mi new order amishok vagyunk, ami azt jelenti, hogy kissé szabadabban élünk. Például van vezetékes vizünk, áramunk, sőt apámnak még autója is. Mindezek ellenére a vizet legtöbbször a kútból merjük, rendszerint petróleummal világítunk, és autót is sokkal kevesebbszer használunk, mint bricskát{1}. Mondhatjuk úgy, hogy soha, hiszen a mienk is az egyik csűrben van, egy lepellel beborítva. A múltkor David faggatta róla apámat, aki közölte: „Hiba volt megvenni.”

Apám hiába tartozik ehhez az újmódi közösséghez, ő távol innen, sokkal szigorúbb szabályok szerint nőtt fel, ahol úgy vélik, „minél több dolgot fogadsz be kintről, annál több dolgot veszítesz el abból, ami a tiéd”. Bevallom, ezzel mindaddig egyetértettem, míg David körülbelül tizenöt évesen meg nem kérdezte: „Miért nincs autónk?” Apám ennyit felelt: „Minek? Hogy messzire vigyen minket egymástól?”

Hát most sem visz minket messzire, mert fel sem bőg a motorja…

A vizes testem megborzong, nem esik jól a befelé áradó szellő. Pedig milyen jó lenne kicsit később ez az érzés.

Emlékszem, amikor kicsi voltam, nagyon szerettem nyirkos testtel szaladgálni a házban. Anya folyton üldözött, kezében a ruhával, és könyörgött: „gyere öltözni!” Elmosolyodom, mert most, hogy külön szobám van, végre kiélvezhetem a pőreség minden pillanatát. Szeretnék egy nagy tükröt! Azért, hogy egyszer megnézhessem magam tetőtől talpig. Hannah-nak van egy, de én mind ez idáig hiába kértem, apám mindig csak annyit felelt: „Az az ember, aki tükörben nézi meg arcát, olyan, mint az az ember, aki csak hallgatja az igét, de nem cselekszik.”{2}

A szobám viszonylag tágas, és nagyon szellős. Hatalmas ágyam van, tizennégy éves korom körül készítette apa, két másik férfival. Úgy ugráltam rajta örömömben, hogy a végén David parancsolt rám. Hogyne örültem volna? Nálunk nem szokványos a luxus, de az én fekhelyem aztán igazán hercegnői! Még plafonig nyúló kerete is van. Volt rajta baldachin, de az egyik macskánk egyszer szétszakította, aztán apa azt mondta, legközelebb csak akkor rakhatok rá, ha én magam horgolom.

A szekrényhez lépek, ami előtt egy színes, szőtt szőnyeg hever. Anyával készítettük közösen, amikor szőni tanított. Egy ideig bosszantottak a szálhibák, de ma már kellemes emlékeket kelt bennem.

Megtörölközöm, és felöltözök. Egyszerű világoskék köpenyruhába bújok, a melltartótól megkímélem magam, mert abban mindig nagyon melegem van. A múltkor anyám felfedezte, hogy a ruha alatt nem viselek fehérneműt, nagyon megrótt, de aztán megsajnált, és azt mondta: „fátylat rá”. Egyébként sincs nagyon mit melltartóval takargatnom, mert nem is mellem van, hanem inkább csak „cicim”. Amikor ezt múltkor odamondtam Hannah-nak, a legjobb barátnőmnek, nagyon nevetett.

A kék ruhára rákötöm a fehér áttetsző kötényt, gyorsan kétoldalt megcsavarva a hajamat megtűzőm, és felveszem fejemre a fehér kappot{3}. A hajamat igazgatom még egy darabig, mert attól nagyon dühös tudok lenni, ha egész nap egy kicsúszott tincset kell piszkálnom. Ha a szabadban lenne ma dolgom a farmon, akkor biztos levenném a kappot, mert imádom, ha kiszívja a hajamat a nap. Így is elég szőke vagyok, de a naptól csodás árnyalatot kap.

Gyorsan beágyazok, a fekhelyemre terítem a takarót, amit anyámmal és Irenével – az egyik szomszédunkkal – közösen varrtunk. Mosolyogni támad kedvem, mert ezt a takarót látva vicces emlékek törnek fel bennem. Kár tagadni, a varráshoz nincs tehetségem. Vagy talán csak türelmem nincs… Mindenesetre, amikor ezen az anyagon dolgoztunk, anyám és Irene Zook egymásra nézve csak annyit mondott: „Dorothy! Tépd el azt a cérnát, tedd le szépen a tűt, és főzz egy teát!” Ezen mindnyájan napokig nevettük, mert jól tudtuk, mit jelent. Azt, hogy jobban teszem, ha inkább nem kontárkodom bele, mert nem segítem őket, hanem elcsúnyítom a tökéletes öltéseket. Azóta persze javult a varrótudományom, mert ez tizenegy éves koromban történt, de türelmem még mindig nincs.

Elindulok lefelé, jó lesz iparkodni, mert apám nagyon ingerlékeny, ha nem ülünk időben asztalhoz. Igazából nem is vagyok reggelente éhes, de apám ezt az eddigi tizennyolc évem alatt sem tanulta meg. Anyám egy időben engedett, és csak tejet, kávét vagy teát tett elém, de apám azonnal felcsattant, hogy egyek, mert vézna maradok. Pedig nem vagyok vézna.

Ma a piacon lesz dolgom, a tehénfejés után kimegyünk eladni pár liter tejet. Szeretek a piacra menni, ilyenkor az egész napom jól sikerül. Nincs ennek különösebb oka, egyszerűen csak szeretek kimozdulni. Anyám is észrevette már rajtam, hogy örömmel megyek az angolok{4} közé, de nem tette szemrehányóan szóvá, mindössze csak megjegyezte, hogy feltűnően jókedvű vagyok, amikor a városban akad dolog.

Megkönnyebbülök, amikor látom, hogy kalács is van. Ebből a kissé édeskés süteményből éppen tudok annyit enni, hogy apám ne kezdjen hőbörögni.

– Jó reggelt!

– Áldott, dolgos reggelt, Dorothy! – mered rám apa, s nem is kell semmit mondania, tudom, hogy ez idáig mindenki rám várt.

Nem szoktam megütközni apa mogorvaságán, tulajdonképpen legtöbbször ilyen. Kisebb korunkban Hannah mindig azt mondta: „Az apád félelmetes, Dorothy.” Pedig dehogy az! Aranyból van a szíve, csak a külseje ezt nem mutatja. Ahogy most az arcába nézek, azon gondolkodom, mikor is láttam utoljára tiszta szívből kacagni. Talán évekkel ezelőtt volt egy közösségi esküvőn. Igen. Akkor percekig a fűben ülve ittam apám hahotáját.

Felhúzza a szemöldökét, majd körbenéz, mintha várna valamire. Az ingének gallérja tökéletesen illeszkedik a nyakára, olyan tisztán és gőgösen ül, mintha nem is kétkezi munkás lenne.

David egy halk köszönés mellett lehuppan, összefonja a kezeit, gyorsan csinálom én is, mert láthatóan mindenki enni akar.

Éppen csak leülök, apám már mondja is:

– Áldd meg, Urunk, étkünket, amit ma reggel magunkhoz veszünk.

– Ámen.

David kivárja, míg apa kiszolgálja magát, majd azonnal a tepsiért nyúl, és maga elé veszi. Mélyen meríti bele a szedőkanalat, imádja a sült tojást baconnal és kolbásszal. Anya mindig sajtot dobál a tetejére, amitől ropogósra pirul.

Apa újra beszélni kezd hozzám.

– Ugye tudod, hogy igyekezned kell a fejéssel, mert piacra is viszitek a tejet? Anyád már előkészített pár csirkét is.

Míg a húgom, Betty meg nem született, anyám mindenhova elkísért. Manapság leginkább itthon marad a kistestvérünkkel, és a háztartással, főzéssel, bedolgozással foglalkozik. Én vagy Daviddel járok el, vagy a másik szomszédos családdal, Yoderékkel, az ő lányuk Hannah, a legjobb barátnőm. Persze anyám itthon maradása nem azt jelenti, hogy kevesebb a dolga. A reggeli fejésnél ő is jelen szokott lenni, és mire hazatérünk, finom ételekkel vár. Na és még most is, mire mi felkeltünk, ő már legalább tíz csirkét leölt és megpucolt, hogy eladhassam.

– Igen, tudom. Hannah is hoz tejet meg zöldségeket, közös standon fogunk árulni. Az apja visz minket, de ő visszajön, mert dolga van.

Erre apám legyint, mert jól tudja, hiszen Johnnak, Hannah apjának éppen vele van dolga. Van úgy, hogy a földmunkában is segítik egymást, de ma Yoderék pajtát akarnak építeni, és ilyenkor összefognak a családok.

– Elég lesz délelőtt ott lennünk?

– Micsoda kérdés ez? Persze hogy elég lesz. A pompás tejünket, húsunkat egy-két óra alatt eladjátok. Aztán siess haza anyádnak segíteni, mert van elég dolga!

Erre anya megsimogatja a fejemet, amin el is mozdul a kapp. Mintha csak azt mondaná: „Ne vedd apád szigorát olyan komolyan!”

– Hogyhogy Hannah is megy? – suttogja anya, mintha megszólalnia is tilos lenne.

– Ma nincs dolga az iskolában.

Anya csak bólint, végzi is tovább a dolgát. A legalázatosabb nő, akit valaha láttam. Issza apám minden szavát, tökéletes amish asszony. Nem is tudok olyat mondani, amihez nem ért. Az öltései tökéletesek, horgol, köt, ízletesen főz, és csodasüteményeket süt. Mindemellett a szeretet, amit tőle kapunk, mindenkinek bearanyozza a napjait. Törékeny, apró termete mögött a bensője legalább olyan sebezhető. Mégis képes mindig tökéletesen viselkedni, az érzéseinek parancsolni, fegyelmezetten, emelt fővel járni.

Sikerül megennem egy kisebb kalácsszeletet, amire megiszom egy pohár tejet. Úgy érzem, menten szétpukkadok.

És a munka csak most jön.

David föl sem néz, nem létezik az asztalon olyan étel, amibe ne enne bele. Apám ugyanilyen falánk, nem is értem, hogy maradt ilyen szikár.

Hova tűnhet ennyi étel egy emberben?

Még a gondolatra is forogni kezd a gyomrom. Mivel látom, hogy csaknem mindenki végzett, a tányéromat a konyhapultra teszem, megköszönöm a reggelit, és elindulok az istállóhoz tehenet fejni.

Elég sokat kell gyalogolni, de nem bánom, mert így legalább az istállók szaga nem áramlik be a nyitott házablakon. A papucsom orránál betörnek a fűszálak, amik csiklandoznak és csúszóssá teszik a gumitalpat. Anya számtalanszor veszekedett már velem emiatt, mondván, hogy balesetveszélyes, de én ezekben a meleg hónapokban képtelen vagyok a lábamon megtűrni a zárt cipőket.

Csoszogást hallok magam mögül, anya is követ, Bettyt a kezében cipeli. David hatalmas léptekkel közelít, anyát pár másodperc alatt lehagyja, engem is beér. Olykor megemeli a szalmakalapját, beletúr szőkés hajába, majd visszailleszti a fejére.

Hiába a bátyám, egyre titokzatosabb. A múltkor felfigyeltem rá, hogy amikor csirkét vittünk egy családnak, ő úgy bámulta a lányukat, mintha az valami szobor lenne. Sőt, még egymásra is mosolyogtak, amit a ház gazdája is észrevett. Amikor hazafelé megjegyeztem Davidnek, hogy nem viselkedett túl illendően, azt felelte: „Jól van, Dorothy! Ha nagyon szeretnéd, ma meggyónom!” Aztán meg kitört belőle a nevetés.

Daviden látható, amikor dühös. Most is az, mert bár dolgos, a reggeli teendőket nem szíveli. Rám sandít a barna szemeivel, nevetve mondom neki.

– De sietős!

– Rám nem a fejés vár! Ki kell ganajoznom! Meg etetnem sem árt. Utána a földre is ki kell mennem, mert jelezték, hogy van valami lyuk a dróton. Nem szeretném, ha elcsatangolna valamelyik jószág! De ha ez még nem lenne elég, mehetek Yoderéknak is segíteni.

– David Miller! Jobb lesz, ha befogod a szád, s a kezedet hasznosítod! – ripakodik rá anyám, mert testvéremen látszik, hogy mára soknak érzi a tennivalóját. – Ne aggódj! „Megáldja Istened, az Úr, kezed minden munkáját, amit csak végzel.”{5}

David újra beletúr a hajába, összeráncolja a szemöldökét, de nem szól vissza semmit. Az istálló másik végébe megy, és munkához lát úgy, ahogy mi is.

Leakasztom a szögről a védőköpenyt, nehogy piszkos legyek. Anya körbekötözi, alig bírok benne mozogni. Amikor először vettem föl, majdnem bepisiltem a nevetéstől. Úgy éreztem magam, mint egy bezsákolt játék baba. Minden mozdulatomnál recsegett-ropogott a műanyag védőruha, ma már szinte nem is hallom. Belebújok a gumicsizmába, mert papuccsal nem szeretnék a trágyában gázolni.

Talán az istálló az egyetlen hely, amit nem kedvelek kora reggel. Azt hiszem, ebben hasonlítok Davidre. Az állatok álmosan, komótosan mozognak, a meleg hiába szorul be a falak közé, a nap sosem süt be.

Betty anya hátára kapaszkodik, rendszerint ezt csinálja fejés közben. Olykor leesik, amitől anya morcos, Betty meg úgy nevet, hogy zeng a helyiség. Én kislánykoromban nem szerettem idejönni anyával, mivel azonban nem volt más lehetőségem, általában egy sámlira ülve néztem szüleim szorgoskodását, arra várva, hogy befejezzék a dolgukat. Emlékszem, mindig nagyon álmos voltam…

Szerencsére nem megterhelő a fejés, mert mindössze három tehenünk van, leginkább csak a saját tejkészletünk miatt tartjuk őket. Egy héten mindössze kétszer vagy háromszor visszük a piacra a fölösleget, a csirkehússal együtt. Az igazi amish tejgazdaságok nagy része motorizált, nagyüzemként működik, ott megengedett a gépek használata, sőt hatalmas hűtők is üzembe vannak helyezve, hiszen könnyen romlandó áruról van szó.

Igaz, a tejből való bevételünknek is megvan a helye, de van, amiben anya sokkal jobb. Kekszeket, süteményeket süt egy héten kétszer, amik több napig is elállnak becsomagolva. Az angol cukrászdák két kézzel kapnak a különleges finomságok után. Apám ács, ő is sokat dolgozik kint, de egy ácsnak a közösségen belül is akad tennivalója bőven. A másik fő bevételi forrás a csirketenyészetünk, amit anya tart kézben. Mi ezt sem nagyüzemben csináljunk, apám vallja, még az angolok is szívesebben vásárolják a gazdáktól a húst, mint a nagyobb gazdaságoktól.

Lemossuk a tőgyeket, elkezdjük a fejést, amikor anyával összenézünk, és suttogva mondja Davidre utalva:

– Isten óvja azt a nőt, aki ilyen morgó embert kap.

Kitör belőlem a nevetés, szívesen odamondanám anyámnak, hogy hiszen apám is ugyanilyen.

David huszonegy éves, tavaly tért vissza a Rumspringáról.

A Rumspringa életünk legmeghatározóbb része. Tizennyolc éves korunk körül lehetőséget kapunk rá, hogy kipróbáljuk a világi életet, ezt nevezzük Rumspringa időszaknak. A kipróbálást szó szerint kell érteni, ugyanis mindent tehetünk, amit egy angol. A fiatalok többsége ilyenkor kipróbálja a cigarettát, alkoholt, bulizni jár, egyszóval szabadon él. Mivel a mennoniták felnőtt korban keresztelkednek, úgy tartjuk, hogy a Rumspringa alatt sok minden megengedett, hiszen még nem a felnőtt életünket éljük. Más szóval gyerekek vagyunk, akik még nem tudhatják, mi a helyes. A keresztelés, a bűnök alól való feloldozás éppen ezért történik a Rumspringa után. Ilyenkor megtisztulunk, és esküt teszünk arra, hogy a jövőben már hitünknek megfelelően élünk. Egyszerűbben fogalmazva: csatlakozunk az egyházhoz.

David két évet volt távol, bevallom, hiányzott, és féltem, hogy nem tér vissza, ugyanis a Rumspringa végén a fiataloknak választaniuk kell: vagy a keresztelkedés, a család és az egyházközösség, vagy a kinti szabad élet – de megszakítva mindenféle kapcsolatot a családdal és a közösséggel. Bátyám úgy döntött, hogy végleg csatlakozik az egyházhoz, visszatér a közösségbe, és amishként folytatja az életét. Próbáltam őt faggatni, milyen az élet odakint, de sosem mesélt olyan vad és döbbenetes dolgokat, amiket Hannah nővére, Eliza szokott. Ő is túl van a Rumspringán, szintén visszatért, csak ő éppen mesél is nekünk, nem túl szép dolgokat.

David egyébként egy építőipari cégnél dolgozott, míg kint volt, és egy bérelt házban lakott, amit a munkáltatója fizetett. Mivel apám ács, David is ehhez ért a leginkább, tetszik is neki ez a munka, ezt közölte a családdal, amit apám kitörő lelkesedéssel fogadott. Azóta egyértelmű, hogy David az ácsmunkából szándékozik megélni, beállt apám mellé, közösen keresik ebből a betevőt. Sokszor járnak ki, angolok házát csinálják, az angolok becsülik az amishok szaktudását. Valójában ebben rejlik az amishok ereje. A szaktudások generációkon át öröklődnek, mindenki hozzátesz valamit. Sőt, olyan családok, akik ugyanabból élnek, sokszor összefognak. Tulajdonképpen az a helyes kifejezés, hogy közös vállalkozásba kezdenek, még ha ez nem is egyértelmű. Például egy amish étterem kizárólag amish termelőtől vásárol. Egy amish lakberendezőbolt amish kezek által készített bútorokat vagy varrt kelméket árul. Sőt. Ha van olyan amish, aki bármely területen, például építőiparban céget hoz létre, akkor az csak amish munkaerőt alkalmaz. Mi így támogatjuk egymást, és így gondoskodunk arról, hogy bár a pénz forog, de az egyházközösségen belül maradjon. Hitünkből adódóan büszkeség tölt el minket, ha adhatunk, és az üzleti életben való segédkezés is egyfajta adás. Segítjük a közösségünkhöz tartozó más családok megélhetését úgy, ahogy az én családomét is támogatják mások oly módon, hogy apám és David rengeteg munkát kap. A közösségünkben öt család is van, akik az építőiparban vetették meg a lábukat. Az ő vállalkozásuk által épített házak ácsmunkáit legtöbbször apám és David végzi, más amish ácsokkal közösen.

Gyorsan végzünk a fejéssel, a vödörből üvegekbe töltjük a tejet, nagyjából készen is vagyunk. Épp időben, mert Bettybe belebújik az ördög, futkározni kezd a tehenek között. Anyám rémülten kapkod utána, nem is csoda, hiszen engem is jó párszor megrugdostak már a tehenek. Sokszor kék-zöld a combom, ez bizony nem húgunknak való terep.

Amikor még anya is járt a piacra, sokszor mehettem át Hannah-ékhoz, közösen dolgoztunk a tejgazdaságukban. Azért szerettem annyira Yoderéknél munkálkodni, mert az ő tejgazdaságuk részben motorizált. Roppant élvezetes, hogy elég csak a tőgyekre illeszteni a fejőgép csatlakozóját, és máris telnek a kannák. A másik kedvenc elfoglaltságunk volt, hogy a kis tejszállító kocsikra felpakolt kannát áthúzzuk a tiszta helyiségig, ahol a tejet átönthettük üvegekbe. Emlékszem, egyszer sikerült felborítanunk egy kannát, mert a kiskocsi kereke belesüppedt a sárba, és mi elfelejtettük a bőrszíjjal lefogatni. Ahogy a kancsóért kaptunk, még jobban eldőlt, így tej nem sok maradt benne. Nem szidtak meg minket túlzottan, bár Hannah anyja nem örült. Mivel mi kislányként egyszerre csak egy kannát húzhattunk, több kört kellett mennünk, így a visszafelé vezető utat mindig igazságosan osztottuk el. Hol én ültem a kiskocsiban és Hannah húzott, hol ő ült bele, és én húztam. Hannah apja, John Yoder merev favontatót illesztett a kiskocsira, így az szerencsére nem tudott rágurulni hátulról az ember lábára. Ez bizony nagy szó volt, mert eleinte rendszerint lehúztuk a sarkunkról a bőrt.

Ilyen húzható kocsival a mai napig járunk Hannah-val a városba, igaz, az némiképp nagyobb, ketten szoktuk vontatni. Hannah anyja egy családnak mossa a ruháit, amiket általában mi viszünk vissza a barátnőmmel vagy vontatón, vagy a triciklink kosarába belepakolva. Elég hosszú és fárasztó út, de így legalább akad a héten egy nap, ami csak a miénk. Olyankor minden más munka alól felmentést kapunk, hiszen mi hajtogatjuk tökéletesre a ruhákat, elvisszük, és még haza is kell jönnünk. Kora délután szoktunk hazaérni, olyankor már csak Bettyvel van dolgom. Na és az sem mellékes, hogy amint a telepre érünk, az egyikünk bepattan a kocsiba, amit a másik „igavonós állat módjára” vonszol. Nagyon szoktunk nevetni.

Hallom a lovak patájának hangját, megjöttek Yoderék. Kiszaladok az istállóhoz, integetve üdvözlöm őket.

Hannah-val általában hátrakucorodunk és kifelé figyelünk. Amikor kicsik voltunk, a markunkban kukoricaszemekkel ültünk föl a bricskára, hogy megdobáljunk más gyerekeket, akik az út mellett gyalogolnak. Már nincs a kezünkben kukoricaszem, inkább arra figyelünk, hogy az üvegek nehogy megsérüljenek.

Hannah előrebambul, meglököm a vállát. Ő azonnal felkapja a fejét, elmosolyodik. Amikor kislányok voltunk és bementünk a városba, volt pár angol gyerek, aki Hannah-t csigának csúfolta, mert egymástól távol ülő szemei vannak. Ez kisebb korában nagyon feltűnő volt, ma már szinte észre sem lehet venni. Ő olykor azért még viccesen megjegyzi: „Legalább pár milliméterrel közelebb lehetne egymáshoz a két szemem!” Mindig nevetéssel ütjük el ezt a mondatát, bár tudom, hogy benne örökre mély sebet hagytak azok a bántó szavak.

– Min gondolkozol ennyire?

– Azon, amit apám mondott – feleli, de ezzel nem vagyok előrébb. Honnan tudhatnám, miről beszélt az apjával?

– Akkor most már tudom – lököm meg ismét, ő meg újra elmosolyodik.

– Szóval nem hallottál róla…

Megrázom a fejem, mert a mosolya eltűnik, a kezét figyeli, a bőrt piszkálja. Az apjára néz, de amikor látja, hogy ő az utat vizslatja és ránk sem hederít, suttogva mondja:

– Hallottam apámékat beszélgetni. Baj van a piaccal. Nagy baj van, Dorothy! – Megremeg a hangja, megfogom a karját, mert aggasztó a látványa. Nem kell kérlelnem, folytatja. – Egy üzletember meg fogja venni az egész piacot. Be is fogja építeni. Állítólag valami étterem fog ott épülni, így nekünk mennünk kell! Apám arról beszélt anyámmal, hogy megnézi magának azt az embert, mert ma ott lesz, körbejárja a terepet a polgármesterrel. Mi lesz velünk, Dorothy? A másik piac nagyon messze van. Tudod, hogy nekünk sok pénzünk származik innen. Létfontosságú. Úgy el vagyok keseredve, anyám egész reggel sírt.

Yoderék egyik bevétele a tejgazdaságukból származó tej és tejtermékek eladásából, valamint a zöldségek és gyümölcsök termeléséből befolyó összeg. Paradicsomot, ananászt, de legfőképp citrusféléket nevelnek, amit mindig el is adnak.

Nincs olyan család, aki gyümölcs- és zöldségtermesztéssel foglalkozik, és ne termelne citrusféléket. A narancs- és citromültetvény mifelénk minden család birtokán fellelhető, igaz, nem túl nagy területen. Tény, hogy Florida az USA fontos mezőgazdasági központja, s az is tény, hogy mi, amishok ebből a hatalmas káoszból próbáljuk kivenni a saját részünket. A nyugati régiókban hatalmas citromligetek vannak, mi azonban csak családi vállalkozásként termesztjük a citromot, mert a piacon egy angol sokkal inkább tőlünk veszi meg, mint a nagy termelőktől.

Jó ideig hallgatom Hannah-t, a vér zubogni kezd a fülemnél, ökölbe szorul a kezem, és valami olyat érzek, amit nem szabadna: dühöt, haragot, utálatot. Hogy tehetik ezt? Hogy teheti ezt ez a világ?

„…Miért gerjedtél haragra…?”{6}

Mocsok angolok!

A gondolatra a fülemig pirulok, és máris bocsánatot kérek Istentől.

– Ez csak valami tévedés lehet. Én semmiről sem tudok. Ha valóban így lenne, az én apám is tudna róla, hiszen benne van a tanácsban.

Minden közösségnek van egy öregekből álló csoportja, akik a közösségi ügyekben döntést hoznak, ők a tanács. Általában a családfők a tagjai a tanácsnak, de nem minden család első számú férfija. Ha egy férfi nagyon aktívan és eredményesen részt vesz a közösségi munkában, akkor egyértelmű, hogy tanácstag lesz. Hannah apja és az én apám is az.

– Ugyan már, Dorothy! Én sem tudnám, ha véletlenül nem hallom meg. Ez nem a gyerekek és az asszonyok dolga. A férfiak úgy gondolják, sikerül rendezniük a dolgot, de a nővérem, Eliza azt mondta, mi nem látjuk az angolokat reálisan. Naivak vagyunk.

Elhallgat, tudja, hogy ilyeneket nem szabad mondania. Nem. Nem naivak vagyunk, csak jóhiszeműek. Talán valakinél ugyanazt jelenti a kettő, de egy amish mindig a legpozitívabb dolgokat feltételezi embertársairól, legyen az amish vagy a közösségen kívüli. De hiába minden, mert most alávaló módon arra gondolok, hogy Elizának adok igazat, hiszen ő már belekóstolt a kinti világba, és mesélt furcsa dolgokat Hannah-nak meg nekem. Ő már nagyon is tudja, mire képesek az angolok. Ők nem abból élnek, amit megtermelnek. Nekik nem ad életet a föld és a jószágaik. Miért is tartanák becsben más emberek életét? Átgázolnak egymáson, és attól boldogok, ha a világnak a javaikat mutogatják.

Hannah nyeldes, próbálja a könnyeit visszafojtani, erre én is ösztönösen nagyot nyelek. Nehezen megy. Valami szorítja a nyakamat, odakapok, de rájövök, hogy belül van valami. Valami, ami felkúszott a torkomra, és ott szorongat. Igen. Ez is a düh. Hannah-t elkeseredettnek látom, és szégyellem magam, amiért én nem elkeseredett vagyok, hanem mérges. A legszívesebben egy ordítással zavarnám el ezt a kellemetlen érzést a torkomból. És milyen szívesen vágnék földhöz most egy üveg tejet is. Vagy egy egész ládával!

Megrázom a fejem, nagyon remélem, hogy nem ülnek ki az arcomra a gondolataim. Hannah megigazítja a kappját, ami alól kicsúszott egy aranybarna hajtincse. Oldalról figyelem, talán vigasztalnám, ha nem gondolnám úgy, hogy fölösleges őt vigasztalnom, hiszen én is bajban vagyok. Az én családom is bajban van. Minden amish család bajban van.

Egyszerűen nem tudok mit mondani, Hannah is mélyen hallgat, jó pár perc telik el. Még nem tudom, mi lesz, de egyvalamit tudok az első pillanattól. Azt az embert én is megnézem magamnak. Bele akarok tekinteni a sötét lelkébe… Látni akarom, ki tesz tönkre családokat… Én is látni akarom azt a gátlástalan angol világot, mert fura módon nem csillapítani akarom magamban ezt a dühöt, hanem szítani… Mintha az erőt adna. Az igaz erőt Isten adja, a hitünk, de most hirtelen ez az undorító bűnös érzés is melléférkőzik, és eszemben sincs odébb kergetni.

Autó hangja bőg föl, Hannah-val felkapjuk a fejünket, amikor észrevesszük a felénk száguldó járművet, egyszerre nevetjük el magunkat. Samuel Zook közeledik. A Zook család is a közösséghez tartozik, egyetlen fiuk Samuel, és kár tagadnunk, érdekes módon felnézünk rá. Bátor. Merész. Csöppet sem törődik vele, amikor azzal vádolják, hogy túl sok mindent enged meg magának. Huszonöt éves, még mindig nőtlen, és nem hajlandó bricskára ülni. Az egyházközösség véleményét sem kérte ki arról, hogy ő állandóan autóval járhasson. A vizet csapból issza, sőt telefonnal járkál. Az apja sokáig szégyellte magát, de a szóbeszéd szerint már Samuel kiskorában tudta mindenki, hogy őt nem lehet majd kordában tartani. Minden furcsasága ellenére azonban, ha valakinek segítségre van szüksége, ő az első, aki jelentkezik. Nincs család, akinek ne állna szolgálatára, legyen az bármilyen ügy. Sokszor is ugrasztják őt, mert Samuel jól megtermett, erős fiú.

Vagyis férfi.

Erre a gondolatra megrázkódom.

Amikor Hannah-val lopva egymásra sandítunk, mindkettőnk a füléig pirul. Valószínűleg nincs az egyházközösségben olyan fiatal lány, aki ne találná Samuelt szép szál legénynek, de erről mindössze csak egyszer beszéltem a legjobb barátnőmmel is.

Az autó egyre közeledik, fél szemmel látom, hogy Hannah apja, John is megfordul és morog valamit. Minden idősebbnek megvan a véleménye a fiatalokról, akik igenis elfogadják a fejlődő világ találmányait.

Amikor mögénk ér, lassít, az egyik kezével leveszi a szalmakalapját, ránk kacsint. Hannah keze azonnal a karom után kap, miközben hangosan sóhajt. Szíve szerint bizonyára sikítana örömében, de akkor az apja azonnal elővenné. Én még sóhajtani sem tudok. Hogy veszi ehhez is a bátorságot? Ránk kacsint, mintha játékos kislányok lennénk, ugyanakkor az ember lányában úgy kezd zubogni a vér, hogy fel is forr közben. Nem is tudom, ki a szégyentelenebb: ő vagy én a gondolataim miatt.

Hosszan méreget minket, majd ismét gázt adva elhúz mellettünk, miközben igazgatja a pólóját. Amikor egy vonalba kerül Johnnal, dudál egy rövidet, és továbbszáguld. Valószínűleg ő is a piacra igyekszik, az anyja, Irene után viszi a kézzel varrott paplanokat.

Eltávolodik a kocsi, újra csak a lovak patáját és a kerekeket halljuk. Súlyossá válik ez a csend. Samuel pár másodperces jelenléte is nyomot hagy az emberben. És tudom, hogy nem csak a nőkben. John még mindig csóválja a fejét, de van ebben a fejingatásban egyfajta büszkeség is.

Ez igen! Micsoda amish fiú!

Elnevetem magam, mert nagyon valószínű, hogy ezt csak bebeszélem magamnak. Samuel bármily csodálatra méltó, egyben felháborító is. A vigyorgást képtelenség lelohasztani az arcomról, persze Hannah is úgy kuncog, ahogy utoljára kisiskolás korunkban hallottam, mellettem ülve a padban.

Egy ideig csöndben vagyunk, nehogy John meghalljon minket. Most bizonyára fülel, mert nem ostoba. Tudja, hogy a lánya odavan ezért a csirkefogóért… Na meg mindenki más is.

– A piacon még összetalálkozhatunk vele – suttogja végül Hannah.

– Rá ne nézz, az istenre, mert az apád kerékbe tör! – Visszatarthatatlanul nevetünk.

Samuelnek már illene nősülnie, és ereje, tudása révén, no meg a családja anyagi javai miatt is áldás annak, akinek férjül jut, de az apák valamiért mégis ódzkodnak tőle. Tavaly egyszer faggattuk erről anyámat Hannah-val, de ő csak annyit mondott: „Egy apa sem szeretné, ha összetörnék a lánya szívét.”

John megáll a csarnok előtt, leugrik a kocsiról, segít nekünk behordani a tejet. Kipakolunk a standra, amikor az utolsó fordulóért megyünk, Samuel éppen pár ládányi ananászt hoz be, gondolom, segíteni akart Johnnak. A magasra pakolt papírdobozok fölött éppen csak kilátszik az arca, a felkarjának izmai megfeszülnek. Nem tudom nem észrevenni, hogy Hannah előttem ugyanúgy lassít, ahogy én is. A legszívesebben most jól megnézném a barátnőm arcát, ha le tudnám venni a szememet Samuelről. Lehajol, leteszi az árut, a dobozok lehúzták a pólójának nyakát; amikor felegyenesedik, kilátszik a mellkasszőrzete. Még nem nős, így nincs szakálla, ami az amish férfiakra jellemző. Nős férfinak kötelező a szakáll. A nadrágja egészen más, mint amilyet a többiek hordanak. Szűkre van szabva, rátapad, úgy, ahogy a póló is. Egyébként az sem ritka, hogy farmert hord. Barna bőre és sötét haja szinte vonzza a tekintetet, talán pont azért tetszik az egyházközösségben mindenkinek, mert ritka az ilyen sötét tónusokkal megáldott férfi közöttünk. Egy ananász leesik, ő utána kap, a tekintetem a fenekére kúszik, de gyorsan elfordulok. Éppen időben, mert Irene, az anyja, nevetve köszönt minket. Kínos lett volna, ha észreveszi, hogy a fiát ostoba kislányként méregetem.

– Jó reggelt, lányok. Hoztátok a friss tejet?

Erre Samuel is megfordul, összeráncolt homlokkal végigmér minket.

– Igen – nyögöm ki, mert Hannah meg sem mukkan, pedig előttem áll.

– Segítsen Samuel behordani?

– Nem! Már megvagyunk! – vágom rá, mintha félnék, hogy egy percet is a közelében kell töltenem.

Hannah még mindig szótlanul állva Samuelt lesi. Már Irene is látja a különös viselkedését, ezért nagyon finoman lökök rajta egyet, hátha elindul.

Ő lép egyet, de azonnal meg is áll, mert Samuel teljes testével megfordul, kissé elmosolyodik, és válaszol az előbbi tiltakozásomra.

– Tán attól félsz, hogy megiszom a tejedet?

– Nem. Ha szomjas vagy, még meg is kínállak.

Különös dolog történik. Samuel tetőtől talpig végigmér, egy pillanatra sajnálom, hogy nincs rajtam melltartó, mert érzem, ahogy a mellbimbóm megkeményedik. Irene éppen helyre tenné a fiát a szemtelen megjegyzése miatt, de az még tovább fokozza.

– Hát, ha megkínálnál, elfogadnám… – A mellkasomra néz, kínomban a kapp pertlijéhez nyúlok, mintha kikötődött volna. – Talán csillapítaná ezt a mérhetetlen szomjat.

Egyre szélesebben vigyorog, ezt már nem lehet nem észrevenni. Hannah is észhez tér, lopva rám sandít, Irene meg felcsattan:

– Na, Samuel Zook! Most szépen kimész a parkolóba, beülsz az autódba, és hazamész. John már elindult haza, úgyhogy mehetsz segíteni nekik a pajtaépítésben! Egyre gyere vissza értem!

Irenén látszik, hogy méregbe gurult, Samuel nem is feszíti tovább a húrt. Amint ellép mellettem, halkan súgja:

– Dorothy…

– Samuel… – motyogom vissza köszönésképpen.

Hannah-nak is megadja a kegyelemdöfést.

– Hannah…

– Szerbusz, Samuel – nyögi vissza a barátnőm.

Ezt az arcátlan… nem is tudom, mit. Amit mondani tudnék rá, azt nem mondhatom ki még gondolatban sem.

{1} bricska: személyszállító lovas kocsi

{2} Jak 1:23

{3} kapp: amish nők hagyományos főkötője

{4} angolok: az amishok egyszerűen csak angoloknak nevezik a közösségükön kívül állókat

{5} 5 Móz 14:29

{6} 1 Móz 4:6