Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-66-3

A regény történetét valós események ihlették. A szereplői csak részben valósak, a történetben való felbukkanásuk az író elméjének és az élet eseményeinek véletlenszerű találkozása.

***

Zsófikám, kislányom, olvasd szeretettel ezt a történetet!

Nem titok, hogy ennek a könyvnek a megszületése mennyire fontos volt nekem.

A valós háttér a múltam egy részét rejti.

Remélem, megválaszolja majd néhány, velem kapcsolatos kérdésed.

Légy harcos, és ne ítéld el anyádat!

***

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik szerint a változás rossz dolog. Én hiszek benne, hogy idővel minden és mindenki változik. Egy ponton megrekedni a legrosszabb az életben. Mind mások vagyunk, de a változás mindannyiunk életének a része. Rám Anne L. Green gyakorolt hatást, Olivia Clarkra Niko fog. Mindketten a változásra szavaztunk!

Bármi történjék is, tudom, hogy jól döntöttünk, és az idő minket igazol.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

„Hogy angyallal beszélsz, azt onnan tudod megállapítani, hogy felelősséget érez érted. Nem prófétálni kezd, hanem vállal téged – mert el kell számolnia veled. Fontos vagy neki. Akkor is, ha egyszer lát az életében. S azt szeretné, ha ő is fontos lenne neked – akárcsak egy futó pillanatig.”

(Müller Péter)

Ennek a könyvnek a megszületéséért nagyon sok embernek tartozom köszönettel.

Évekkel ezelőtt, amikor leadtam az első kéziratom, nem akartam író lenni – csak valamiféle visszaigazolásra vágytam, hogy jó-e az, amit csinálok. Ám ezen az úton valahol elfogott ennek a hivatásnak a varázsa, beszippantott a betűk birodalma. Éppen ezért hálás vagyok mindazoknak, akik biztattak ennek a könyvnek a megírására, és azoknak is, akik nem. Nekik köszönhetem, hogy mára sokkal érettebb történetet alkothattam.

Hogy mégis miért kellett ennek a könyvnek megszületnie? Eleinte azt hittem, pusztán a közlési vágyam az oka, a sértettségem, hogy sokszor megbélyegezve éreztem magam a régi munkám miatt. Egyvalami azonban mára bizonyossá vált: már nem a segítségnyújtás a célom vele. Aki nem akarja, azt úgysem lehet megmenteni.

Nekiveselkedtem hát a könyvnek, és azon töprengtem, mennyire lehetek őszinte. A lelkemből feltörő érzések, emlékek azonban vallottak: átélt helyzetekről, tapasztalatokról, hogy milyen is behajtónak lenni, szerintem. Nem hirdetek kőbe vésett igéket, de fontos számomra, hogy elmondhassam, mi egy behajtó szerepe. Ezzel a történettel próbálom eloszlatni a tévhitet, hogy a behajtók csúnya, gonosz és rossz emberek. Egyszerűen csak emberek, ugyanolyanok, mint a szakácsok, varrónők, kőművesek, bankárok. Ugyanolyan hétköznapi dolgokkal küzdenek, és ugyanúgy hibázhatnak, mint bárki más.

Köszönöm továbbá mindazoknak, akik akarva vagy akaratlanul részesei a történetnek. Hálás vagyok a volt kollégáimnak, főnökeimnek és a szerkesztőmnek, aki biztatott: jöjjön, aminek jönnie kell. Elkísértetek engem ezen a rögös úton, de az utazás számomra még csak most kezdődik.

OLIVIA

A behajtó

„Ne hagyjuk, hogy mások írják elő nekünk, hogy mit kell tennünk a siker érdekében, ugyanis nekik fogalmuk sincs róla, hogy számunkra mit takar a siker. Nekünk azonban mindenképpen tisztáznunk kell ezt önmagunkban, hogy hatékonyan tudjunk haladni a céljaink felé.”

(Richard Templar)

Olivia Clark vagyok. Követeléskezelő. Közismertebb néven behajtó.

Mókásan hangzik, nem? Mintha titkos ügynök lennék, aki hitelintézeteknek dolgozik egy különleges megbízást teljesítve.

Sokan nincsenek tisztában azzal, mit is csinálok a munkaidőmben, gőzük sincs, mit jelent a szó, „követeléskezelő”. Hát, most kicsit bemutatom nektek, mivel is foglalkozom tulajdonképpen.

Követelést kezelek, azaz a tartozások behajtása az életem.

Behajtás? Mielőtt ennek a cégnek, ahol dolgozom, átléptem volna a küszöbét, azt sem tudtam, mi fán terem. Tizennyolc évesen akkor keveredtem ebbe a világba, amikor egy olyan kapcsolatból léptem ki, ami megtanított arra, hogy semmi sem fontosabb annál, mint hogy megvédjem önmagam. Ez egy olyan világ volt, ahol megkeményedhettem, le kellett vetkőznöm a naivságom, és elő kellett csalnom magamból a túlélési ösztönöm. Bevallom, nem volt könnyű megvetni a lábam ezen a talajon. Nagy szerencsém volt a főnökeimmel, akik tanítani akartak, én pedig tanulni szerettem volna. Hamar rájöttem, ez a munka magában rejt mindent. Szép sikereket, csúfos kudarcokat, nehéz pillanatokat és álmatlan éjszakákat is. Lehet, hogy hihetetlenül hangzik, de voltak kellemes perceim is. Akadtak mulatságos helyzetek, vicces, nem várt fordulatok. Behajtónak lenni számomra egy pillanatra sem volt átok. Felemelő érzéssel töltött el, amikor egy ügyet sikeresen megoldottunk. Egyezséget kötöttünk, a felek teljesítették kötelességeiket, és mindenki elégedett volt. Azonban a legtöbb esetünkre nem ez a gyors folyamat volt a jellemző, és éppen ezen esetek megoldására voltunk mi: a behajtók.

Sokan bírálták a munkámat, ami ennyi év után a hivatásommá vált. Hogy tudod ezt csinálni? Na, te sem olyan szakmát választottál, aminek a végén megköszönik a munkád! Téged sem lepnek el virágokkal az ügyfelek. – Ilyen és ehhez hasonló gondolatokkal fogadják, akikkel közlöm, mivel foglalkoztam. Vicces, mert én nem ezt az oldalát láttam ennek a világnak. Szerettem a munkám! Remélem, nem fog nagyképűen hangzani, de közel 10 év tapasztalat után úgy éreztem, értek is hozzá.

A családomnak sok mindenről nem számoltam be. Ha csak a felét sejtették volna annak, ami velem történik, minden bizonnyal sokkal rosszabb lett volna a helyzet, ami így sem volt túl rózsás. Nem rejtették véka alá, mennyire irritálja őket, amit csinálok. Senki nem értette meg, miért vágtam bele, miért volt szükségem erre a kihívásra, erre az életre. Nehéz lett volna megmagyaráznom, hiszen hogyan győzhetnél meg bárkit is arról, hogy egy hivatás élvezetes és értékes, ha az egész világ csak a negatívumokat látja benne. A környezetemben mindenki gyűlölte a behajtókat, éppen azért rám is ferde szemmel néztek. A többség szemében rosszabb voltam, mint egy bűnöző. Volt olyan rokonom, aki kifejtette, mennyire megvet, hogy ezt a munkát végzem. De ez nálam csak olaj volt a tűzre.

Ez a hivatás tett engem azzá, aki most vagyok.

De milyen emberré is váltam ezen az úton? Lelketlen volnék?

Nem tartom magam annak.

Szívtelenül tipornék el másokat?

Soha nem tettem ilyet.

Csináltam olyat, amit később megbántam?

Ki nem? Minden éremnek két oldala van.

A felismerés szörnyű, amikor rádöbbensz: egyedül maradtál. Mégsem érzem úgy, hogy tévedtem volna. Ez volt az én utam, az én döntésem és az én történetem.

Két dolog van, amiben mára egészen biztos vagyok. Az első, hogy behajtónak születni kell!

A másik, hogy amíg két ember él a földön, az egyik mindig tartozni fog a másiknak.

OLIVIA

Akasztják a hóhért

„Görcsösen erőlködünk, hogy valóra váltsuk az álmainkat: mindazt, amiről azt gondoljuk, hogy jobbá teszi az életünket. Hajszoljuk a pénzt, a népszerűséget, a hírnevet, közben elveszítünk mindent, ami igazán fontos: az egyszerű dolgokat, a társaságot, a családot, a szeretetet. Mindazt, amit valószínűleg már megszereztünk.”

(Tuti gimi című film)

Zsivaj, óriási hangzavar és vihogó emberek. Már csak ez hiányzott. Csak álltam ott az előszoba közepén, és gyökeret vert a lábam.

– Boldog születésnapot, Olivia! – lépett szélsebesen mellém az anyám. – Úgy örülök, hogy megjöttél – rántott magához. New Yorkból Philadelphiáig autóztam, hogy hazalátogassak végre a családomhoz. A sok munka miatt nem sűrűn látott vendég voltam otthon. Meglepetten pillantottam körbe.

– Úgy emlékszem, abban maradtunk, hogy szűk családi körben ünneplünk – tettem szemrehányást köszönés helyett.

– Úgy is van – vigyorgott álszent ábrázattal az anyám. Végigpásztáztam a tömegen, majd megakadt a szemem néhány emberen.

– Én nem tudom, te hogy vagy vele, de Petersonék nem tartoznak a szűk családi körbe – préseltem ki dühösen a fogaim közt. Abban a pillanatban szerettem volna kereket oldani. Visszamenni a „csendes” kis New York-i lakásomba.

– Sebastian látni szeretett volna – vont beljebb.

Sebastian. Petersonék édes kicsi fia. Hát innen fúj a szél! Már évek óta azon voltak, hogy összeboronáljanak vele. Ennél átlátszóbban nem is csinálhatta volna.

Ha volt valaki, akit nem láttam szívesen a születésnapomon, akkor az ő volt. Sebastian ugyanis ékes példája volt annak, hogyan csináljunk a gyermekünkből nyámnyila, anyámasszony katonáját. A mai napig a „mama hotelben” lakott. Együgyű, gyámoltalan alak volt, és ha bajba került, szívesen bújt meg a szülei háta mögött. Hánynom kellett a lenyalt frizurájától és modoros gesztusaitól. Taszítóan nőiesen viselkedett, ami engem rendkívüli módon zavart. Az anyám szerint csak érzelmesebb, mint az átlag férfiak, de kompenzálja, hogy udvarias, lovagias és hűséges. Na, számomra nem! Nekem az ilyen báránylelkű, teszetosza emberek nem jöttek be. Akkor már inkább az a fajta férfi, aki jó alaposan megdönget hajnali kettőkor is, és nem kér hozzá engedélyt. Ez tuti kérne, még ránézésre is.

Az isten szerelmére! Nem vágytam én egy izmos macsóra, csak egy határozott férfira. Anyám viszont azt szajkózta, nem mindig arra van szükségünk, amire vágyunk. Mindenáron rám akarta erőltetni ezt a férfinek éppen nem nevezhető hímegyedet, én azonban a megismerkedésünktől fogva csak egy barátot láttam benne. Azt is csak anyai ráhatásra. Egészen addig elviseltem őt, amíg nem kezdett el nyomulni az anyámon keresztül, mert ezzel sikeresen elérték, hogy viszolyogtam tőle. Mégis milyen férfi az, aki nem áll oda a nő elé, ha akar tőle valamit? Éppen ezért nem értettem, mi fogta meg anyámat benne olyannyira, hogy már kongatta volna az esküvői harangokat. Értetlenségemet csak fokozta, hogy Petersonéknak nem volt túl sok pénze, anyámnál viszont ez mindig fontos tényezőnek számított.

– Sebastian – vont hozzá közelebb. – De örülünk, hogy el tudtál jönni – hízelkedett. – Olivia is éppen azt fejtette ki, mennyire örül, hogy itt lát téged.

Mindeközben feltérképeztem az érintettet, és meg kellett állapítanom, semmit sem változott. Hanyag testtartással, karba font kézzel gúnyosan rándult a szám széle. Lassan tudatosodtak bennem anyám szavai. Mi, hogy én? Dehogyis! – kaptam rá a tekintetem.

– Ki nem hagytam volna – mosolygott Sebastian, és kétségbeesetten kereste a tekintetem. – Hogy vagy, Olivia?

Jesszusom! A szemei úgy csillogtak, mint a gyerekeké karácsonyeste, mikor meglátják a karácsonyfát. Ijesztő! Felállt tőle a hátamon a szőr. Annyira idegesítő és megalázó volt a helyzet, de nem akartam udvariatlan lenni vagy balhét csapni, ezért megörültem, mikor megpillantottam az egyik régi barátnőm. Megmenekültem!

– Eva! – kiáltotta oda neki. – Ne haragudjatok, de mennem kell! – hagytam őket faképnél. Vegyék már észre magukat. Hanyatt-homlok menekültem valakihez, akivel szívesebben lettem volna. – De jó, hogy itt vagy – suttogtam a barátnőm fülébe, mialatt szorosan átöleltem. – Ments meg! Kérlek! – rimánkodtam.

– Ennyire régen azért nem láttál – tréfálkozott, hiszen jól ismerte a kálváriámat ezzel az együgyű fickóval. – Én is örülök, hogy látlak. Gyere, igyunk meg valamit! Rád férne, úgy látom.

– Kösz! – hajtottam fel a brandyt, amit átnyújtott. Mélyet sóhajtottam, ahogy a hűvös ital szétáradt a testemben. – Ez most jólesett – bólintottam.

– Ejha, te tényleg nagyon kivagy. Mesélj! Egy ideje már a telefont is lusta vagy felemelni, hogy életjelet adj magadról.

A szememet forgattam a szemrehányásra, ami jogos volt.

– Mit meséljek? Nézz csak körül! Alig van itt olyan, akit ismerek, vagy szívesen látnék. Jól behúztak engem a csőbe.

– Azért valljuk be, mostanában nagyon el is zárkóztál az emberektől. Mióta elköltöztél New Yorkba, ritkán látunk itthon. Messze mentél. Hanyagolsz mindenkit, a barátaidat, a kapcsolataidat és a családodat. Nem fair! – folytatta a korholásomat.

– Úgy tűnik, mégsem mentem elég messze. Nem tudom, mikor fogjátok már fel, hogy nekem már nem ez az otthonom. Új életet kezdtem. Emellett nagyon sok a munkám is – védekeztem.

– Munka? Miféle munka? – hördült fel. – Mikor hagysz már fel ezzel az önámítással? Ideje lenne belátnod, hogy nem neked való. Találhatnál magadnak valami tisztességesebb állást is.

Idegességemben újratöltöttem a poharam, és mielőtt még valami epéset mondtam volna, legurítottam a tartalmát, majd az asztalra csaptam. Szinte véresre haraptam a szám, hogy ki ne szaladjon rajta valami sértő megjegyzés. Miért, az ő munkája talán különb az enyémnél? Az állatorvos talán felsőbbrendű hivatás? Nem hinném. Tulajdonképpen mindketten állatokkal küzdünk nap mint nap, és ő is ugyanúgy a szarban turkál, mint én. Elegem volt már abból, hogy mindenki annyira tudta, mi a jó nekem. Francokat!

– Teljesen magadra fogsz maradni – szekált tovább. – Nem hiszem, hogy boldog vagy egyedül abban a kis lukban, amit bérelsz. Habár nem értek egyet az anyád eszközeivel, a szándéka jó. Én is féltelek. Nem lesz ennek jó vége – csóválta a fejét.

– Nem vagyok egyedül – céloztam Kirstenre, a legjobb barátnőmre és lakótársamra.

– Kirsten, persze, hogy is felejthetném el – húzta el a száját. Nem rejtette véka alá, hogy mennyire nem kedveli őt. Nagyon mások voltak, az már igaz. Eva kifinomult lelkivilágának Kirsten maga volt a tornádó. Ő volt ugyanis az a barátnőm, akinek hála, volt alkalmam találkozni a könnyebb partidrogokkal, a jointtal, na meg a vécékagyló belső felével.

– Ne tégy úgy, mintha nem értenéd, hogy értettem. A te biológiai órád is ketyeg. Ideje lenne már rendes pasikkal is találkoznod – ingatta a fejét.

Rendes? Mit ért azon, hogy rendes?

Nem volt idő ezen töprengeni, mert szélvészként újra lecsapott rám az anyám.

– Olivia, szívem! Elrabolom őt, ha nem haragszol – fordult Eva felé, és már vonszolt is maga után. – Nagyon nagy illetlenség, hogy magára hagytad szegény Sebastiant, pedig csak miattad utazott ide – szidalmazott.

– Miattam? – Nem túl elegánsan felhorkantottam. – Senki nem kérte ekkora áldozatra – gúnyolódtam.

– Akkor is, most szépen odamész hozzá, és beszélgetni fogsz vele! – ripakodott rám.

– Ne kezdjük ezt elölről. Bájologj vele te! – akartam hátat fordítani, de elkapta a karom.

– De nem miattam van itt! – emelte fel a hangját.

– Hát miattam sem – üvöltöttem fel, megfeledkezve magamról. – Megköszönném, ha leszállnál rólam. – A helyiségben mindenki elcsendesedett, és minden szem ránk szegeződött. – És még kérdezed tőlem, miért jövök haza ilyen ritkán? Hát ezért – mutattam körbe.

– Ne csináld ezt! – pislogott zavartan. Idétlen minden-rendben-van vigyort villantott körbe. Ettől csak még ingerültebb lettem.

– Nekem ez nem megy. Én nem tudok olyan ábrázattal álszenteskedni, mint te. Képtelen vagyok bájcsevegni a semmiről. Komolyan nem is értem, miért ragaszkodsz hozzá, hogy hazajöjjek.

– Fejezd be, Olivia! Kínos helyzetbe hozol! – förmedt rám.

– Te magadat! Nincs neked szükséged segítségre ehhez.

– Elég volt! Hagyd abba! Pont olyan vagy, mint az apád! – sziszegte a képembe. Sosem volt képes megbocsájtani nekem, hogy mind külsőre, mind belsőre tiszta apám lettem. Még úgy is, hogy soha nem is ismerhettem őt. A sors büntetéseként élte meg az anyám, hogy habár felejteni akarta élete nagy szerelmét, akárhányszor rám nézett, őt látta maga előtt. Dühített, hogy mindig egy olyan emberhez hasonlított, akiről az égvilágon semmit sem tudtam, ugyanakkor valahol örültem is ennek, hiszen így legalább nyilvánvalóvá vált, nem leszek olyan ember, mint az anyám. Habár pontosan tudtam, ki az apám, ahogy azt is, hol él, és mivel foglalkozik, mégsem tartottuk egymással a kapcsolatot. Sosem találkoztunk, nem keresett, ahogy nekem sem volt bátorságom elé állni.

– Hát ez a te bajod! Ez az én megbocsáthatatlan bűnöm, hogy hasonlítok rá. Ezért életem végéig vezekelhetek! Nem is értem, miért akarsz látni engem, ha annyira rá emlékeztetlek – fordítottam neki hátat. Megindultam a kijárat felé, mikor elkapott a barátnőm.

– Hajtsd ezt fel! – nyomott a kezembe még egy pohár lélekerősítőt.

– Ez nem oldja meg a problémákat – hárítottam.

– Nem, de segít őket elviselni.

Kikaptam a kezéből, de még mielőtt megittam volna, elkiáltottam magam:

– Isten éltesse az ünnepelteket! – Körbefordultam, megemelve a poharam. – Boldog születésnapot, Kevin és Olivia! – fröcsögtem szarkasztikusan.

Habár a féltestvérem és köztem nyolc év volt, mégis csupán egyetlen nap különbséggel ünnepeltük ezt a dicső napot. Anyám ezt is jól összehozta. Egy lendülettel felhörpintettem a poharam tartalmát, majd kiléptem a szabad levegőre.

– Remélem, nem ülsz ilyen állapotban a volán mögé – ismertem fel magam mögött az öcsém hangját. Lelkiismeret-furdalásom lett, hogy az ő napját is elszúrtam.

– Dehogyis! – dobtam le magam a hintaágyra. Ő is mellém telepedett, a fejem a vállára hajtottam. – Köszönöm – furakodtam a hóna alá. Ő pedig átkarolt.

– Mit? – mordult fel.

– Azt, hogy te nem ítélkezel, hogy nem oktatsz ki, hogy nem szekálsz folyton.

– Csak azért nem, mert ismerlek. Tudom, nem lenne értelme. Egyébként meg ami neked jó, az nekem is jó. Ha neked ez kell, én elfogadom.

– Szeretlek, öcsi – mosolyodtam el, majd bolondozva megborzoltam a haját.

– Ne csináld! – fogta le a kezem. – Inkább lépjünk le! – csillant fel a szeme. – Melyikünk csórja el a brandyt? – incselkedett.

– Te még nem ihatsz. Még csak tizenhét vagy. Arra még négy évet várnod kell – kuncogtam rajta.

– Jaj, Olivia, ne csináld! Itthon vagyunk – cinkos módjára kacsintott rám.

A kezem tartottam, jelezvén, hogy döntsön a sors. Ez már egy bevált szokásunk volt. Kő, papír, ollóztunk, így sosem volt vita. Vesztettem. Hangos nevetésben törtünk ki.

– Te már úgyis feketelistán vagy, nincs veszítenivalód – cukkolt.

– Milyen igaz – tápászkodtam fel, de ahogy a bárszekrény felé közeledtem, egy alakot láttam elsuhanni az anyám és a pasija társaságában. Olyan ismerős. Magamban tanakodtam, vajon ki lehet. Rossz előérzet gyötört. Otthagytam mindent, és megindultam utánuk.

– Hová mész? – nézett meglepetten Kevin. – Neked most küldetésed van.

– Mindjárt visszajövök! – mondtam az anyám után sandítva. – Utána folytatjuk – bólintottam felé.

Mikor közelebb értem hozzájuk, ismertem csak fel az egyik kollégámat.

– Helló, Joe! Hát te? – kérdeztem döbbenten.

– Az autóért jöttem – bökött az anyám kint parkoló luxusjárgánya felé. Na, ez ciki. Alig tértem magamhoz. – És te? Ismered őket?

Ő is meglepettnek tűnt, hogy itt találkozik velem. Köpni-nyelni nem tudtam.

– Anya? – pördültem anyám felé magyarázatért. Lesütött szemekkel kerülte a pillantásom. – Anyaaa! Mondd, hogy ez nem igaz! – estem neki, de ő makacsul hallgatott.

– Oké, Joe! Mi történt pontosan? – vetettem meg a lábam.

– Az édesanyádnak érdekes hozzáállása van a törlesztéshez, és a stílusa is hagy némi kívánnivalót maga után. Nem fizeti a lízingtörlesztést, a leveleinket nem veszik át, emellett minősíthetetlen hangnemben kommunikál a kollégákkal – nyomott át a kezembe egy teljes jelentést –, és újabban már a telefont sem veszi fel nekünk – tette hozzá, miközben az anyám felé kapkodta a tekintetét.

Mikor végigfutottam az anyagot, azt hittem, elsüllyedek szégyenemben. Anyám az adósok legrosszabbja volt. Maga a rémálom. Az a fajta, aki másokat okol a hibájáért, meggondolatlan dolgokat mond és tesz. Fenyegetőzött, vádaskodott. Átlépte a követeléskezelője tűréshatárát, ezzel elveszítette az addig irányába tanúsított jóindulatot. Nem is csoda! Én sem tudtam illedelmes és megértő lenni azzal, aki személy szerint engem támadott vagy szidalmazott. Borzasztó volt szembesülni azzal, hogy az emberek mennyire kegyetlenek, rosszindulatúak és sok esetben ostobák. Az emberi jellem minden fajtája megmutatkozott előttem az évek során. Nagy pofonok értek, mert hinni akartam, hogy az emberek alapjában véve jók, de be kellett ismernem: az emberi gyarlóság a szivárvány minden színében pompázik. Évek elteltével is tudtak olyat mutatni, amitől kikészültem. Miért maradtam mégis ezen a pályán, hiszen bármikor kiszállhattam volna, senki nem tartott fegyvert a fejemhez, hogy ezt csináljam? Őszintén nem tudom. Valamiért vonzott ez az egész. Éreztem, hogy itt a helyem. Sokat tanultam – és nemcsak a behajtásról, hanem az igazi életről és jellemekről. Egy biztos: kaptam hideget, meleget, pedig mi behajtók tényleg a probléma megoldását tartottuk szem előtt. Egyfajta hidat képeztünk az adós és a megbízó közt. A kompromisszum a legfőbb, amire törekedtünk, így mindkét fél elégedett lehetett. Ám az, aki felégeti ezt a hidat, eljátssza az irányába tanúsított jóindulatot, ne várjon megértést vagy segítséget. A leggyakoribb hiba, amit a hitelintézeteknek tartozó emberek elkövetnek, hogy nem reagálnak a finanszírozók követeléseire, megkereséseire. Ez struccpolitika! Ennél dühítőbb aligha létezett. Ettől mindig a plafonon voltam. Anyám esete sem volt ez alól kivétel, be kellett avatkoznom. Mondanom sem kell, egy pillanat alatt behajtóvá váltam. Tőlem másképp fogadta az érvelést, de ez az ügy, neki hála, már el volt mérgesedve.

– Nincs más mód, csak a visszavétel? – próbáltam puhítani Joe-t.

– Ez esetben nincs, csak akkor, ha azonnali hatállyal rendezi az elmaradásait a felmerülő pluszköltségekkel együtt.

– Ezt nem hiszem el – sandítottam az anyám felé. – Mi a fenéért nem hívtál fel? – mordultam rá. – Hogy pont te viselkedsz így? Mennyivel tartoznak pontosan? – fordultam újra Joe felé.

– Háromhavi részlettel, a behajtási költséggel és a késedelmi kamatokkal.

– Megáll az eszem! – morogtam. – Miért nem kértél segítséget, ha megszorultál? Kitaláltunk volna valamit.

– Mert nem az én autóm, hanem Gaviné. Úgysem adtál volna. Gavin pedig nem akart megalázkodni előtted.

Gavin, hát persze! Ő volt anyám új palija. Nem nagyon bírtam az ürgét, de ez a családba kerülésének történetét tekintve nem is csoda. Ennek ellenére megbékéltem az anyám választásával, mert én az anyámmal ellentétben képes voltam elfogadni mások döntéseit.

– Édes jó istenem! – túrtam a hajamba, miközben haragosan néztem Gavinre. – Mennyi idejük lehet még kifizetni a hátralékot? Nem lesz velük gond, ígérem. Kezeskedem értük – mondtam ki, amit megfogadtam, hogy soha nem fogok. Annyi jóindulatú ember csőbehúzását néztem már végig, akik jóhiszeműen kezességet vállaltak egy-egy családtagért, hogy megfogadtam, én nem végzem így.

– Nincs haladék. Már eljátszották az esélyüket. Sajnálom, Olivia. Ebben már nem az én hatásköröm dönteni – vonta meg a vállát.

– Joe, kérlek! Vállalom a felelősséget! Kifizetjük a tartozást – szívtam be mélyen a levegőt. Utáltam megalázkodni, könyörögni, főleg úgy, hogy nem a magam hibájából tettem, és tudtam, ez csak elodázza a problémát. A hitelt fizetni kell ezután is.

– Mennyi pénzetek van rá? Kipótolom – pillantottam a bűnösök felé, akik továbbra is kerülték, hogy rám nézzenek.

– Talán félhavi – nyekeregte Gavin. Kikerekedett szemekkel nagyot nyeltem. Átkoztam a pillanatot, amikor ma reggel beültem az autómba, hogy hazajövök.

– Akkor feltételezem, nem maradt más megoldás… – kezdte kitölteni a visszavételi jegyzőkönyvet Joe.

– Nem. Hagyd! Kifizetem én a teljes összeget – sóhajtottam fel. Megvetően ráztam a fejem az anyám felé.

– Rendben. Gondolom, nincs nálad ennyi készpénz – nézett rám Joe tanácstalanul.

– Kiállítok egy csekket – bólintottam.

Miután elrendeztük a dolgokat, és Joe is távozott, az anyámhoz fordultam. Hosszan néztem őt, de egy szót sem szóltam. Nem lett volna értelme. Mély csalódást éreztem. El akartam sétálni mellette, mikor megszólalt:

– Megadjuk.

– Aha, gondolom, mint a többit – hümmögtem keserűen.

– Baj van? Történt valami? – került elő az öcsém is.

– Nem, tesókám. Ne is törődj vele, minden rendben van – karoltam át és húztam magammal.