Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A regényt megtörtént események ihlették.

Bizonyos személyek neve, rangja, szerepe
és az események egy része valóságos, a többi a képzelet műve.

© R. Kelényi Angelika, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-00-7

Kamillának, aki mindennek értelmet ad…

1.

Azon az augusztusi éjjelen csendes eső áztatta Róma utcáit. A gázlámpák fénye megcsúszott a vizes köveken, a sikátor kapualjaiban részegek és szajhák évődtek, nem törődve a vigasztalan időjárással. Az egyik sarkon vörös lámpa égett, egy bordélyházat jelezve. Feljebb, az utca két oldalán álló ház ablakai közt kötél feszült, melyen kint felejtették a korábban száradó, később azonban újra csuromvizessé váló alsóruhát. A hónaphoz képest hűvös volt, de senki sem bánta, hogy ideig-óráig enyhült a hőség. 1860 nyarán nem csak Róma városa fuldoklott tőle, egész Itália forrongott. Bár az erősödő cenzúra miatt az újságok nem írták meg, de az utcákon pletykaszinten terjedt a hír, hogy Garibaldi partra szállt Szicíliában, elfoglalta Nápolyt, és az Örök Város felé tart. Ezt azonban a sikátorokban senki nem érezte – éppúgy folyt a züllött élet, mint mindig.

A magas, széles vállú pap sem foglalkozott pillanatnyilag Garibaldival, egészen más töltötte ki a gondolatait. Fekete reverendája a nedves macskakövet söpörte, de nem emelte fel, hagyta, hadd nedvesedjen át. Nem illett hozzá a ruha, fizikuma alapján inkább látszott katonának vagy kocsmai verekedőnek, mint Isten emberének. Arca cseppet sem volt ruhájához méltón jámbor, fekete szemei élesen pásztázták a környéket, mintha keresne valamit. Egy szajha pördült elé. A pap oldalra lépett, hogy kikerülje, a nő azonban nem hagyta magát, újra elé állt.

– Szép leányt keres, atyám? – mosolygott negédesen, vörösre festett, vaskos ajkai mögül kivillantva rohadó fogait, majd elkapta a reverenda szélét. – Ne siessen annyira! – búgta.

– Takarodj! – mordult a férfi, és ellökte a nő kezét.

Az egy pillanatra megbillent, eltátotta a száját, s a pap megérezte a szesz szagát. Elfintorodott, undorodva pillantott a kimázolt arcra, végigfuttatta tekintetét a hiányos öltözékű, elhasznált testen, és elhúzta a száját.

– Milyen finnyás a szent ember… – sziszegte az éjszaka rongya, majd részeg vigyorra húzódott az ajka. – Nem kell Istenre várnia, atyám, én a mennyországba juttatom. Ha akarja minden nap…

A férfi azonban már nem törődött vele, tovább nézegette a házakat és kapualjakat. A nő lemaradt, látta, nem köthet üzletet: ez a csuhás nem olyan, mint azok, akik időnként ellátogattak a mocskok sikátorába, hogy titkon megszegjék szent fogadalmukat…

A pap elérte a bordélyházat, de nem oda, hanem a szemben álló ház kapujához lépett, és erősen megütögette az oroszlánfejes kopogtatóval. Hamarosan egy kis, rácsos ablak nyílt a faajtón, s egy tarkopasz fej jelent meg mögötte. Riasztóan sovány arc bámult ki beesett, fekete karikás, szemöldök nélküli szemekkel. A hústalan száj megrándult, amikor meglátta, ki áll a másik oldalon.

– Kit keres, atyám? – kérdezte reszketeg hangon.

– Engedj be, fiam, és megmondom! – felelte nyugodt hangon a pap.

– Nem lehet atyám, ez egy zárt klub – rázta meg kopasz fejét az alak. – Senkit sem engedhetek be, aki nem tagja.

A pap felsóhajtott, a reverendájába nyúlt, pénzt vett elő, majd megvillantotta a kopasz orra előtt.

– Most már klubtag lehetek?

A kapuőr kinyújtotta a nyelvét és körbenyalta aszott ajkait.

– Természetesen, atyám – motyogta, aztán kulcs zörgése hallatszott, majd nyílt a kapu.

A férfi elállt az útból, hogy a pap beléphessen.

– Marco Fiore itt van?

– Nem tudom, ki az… – vonta meg a vállát a kapus.

A pap arca elkomorult, felmordult, a nyakánál fogva elkapta az ajtónállót, megemelte és a falhoz szorította.

– Itt van Marco Fiore? – ismételte lassan, tagoltan.

A kopasz reszketett, szeme kimeredt, a szája lefittyedt.

– Ha megöl, sem tudom, ki az a Marco Fiore – nyögte, mire a pap elengedte, de nem mozdult előle, továbbra is fenyegető arckifejezéssel meredt rá. A kapus lehanyatlott a földre, s a nyakát szorongatva köhögött. – Menjen, atyám, nézzen szét, hátha megtalálja! – folytatta akadozva, és egy ajtóra mutatott, mely a kövezett udvar végéből nyílt.

A nagydarab férfi végigment az apró, szemetes udvaron, és benyitott az ajtón. Mellbevágta a mögüle kiáradó szag: szenny és az izzadság. Összevonta a szemöldökét, és elindult a félhomályos, csupán néhány gyertyával megvilágított folyosón. Hamarosan egy ablaktalan terembe ért, ahol egyszerű, pokróccal letakart ágyak húzódtak a szürkére koszolódott falak mentén. Minden ágyon feküdt valaki, fiatal, öreg, nő, férfi, módos, szegényebb, többnyire kimeredt szemmel, a mennyezetet bámulva, ámuló gyönyörrel az arcán. Csupán ez a kéjes arckifejezés különböztette meg őket a halottaktól. Az egyik sarokba egy vágott szemű, kis termetű kínai ücsörgött egy ágyon, kezében pipával, melybe épp tömött valamit, mellette egy egészen jól öltözött nő félkönyékre ereszkedve várta, hogy megkapja aznapi ópiumadagját.

Rápillantottak a reverendás férfira. A kínai egy pillanatra abbahagyta a pipa tömését, de aztán zavartalanul folytatta tevékenységét, nem törődött az újonnan érkezővel. A nő tekintetéből közöny sugárzott, meg sem mozdult: nyilvánvalóan fontosabb volt számára a kábulat, mint a lelki üdve.

A pap minden ágyhoz odalépett, belebámult az arcokba, aztán továbbment a következő helyiségbe. Ott hasonlóképpen ágyak sorakoztak, csupán a szoba mérete volt más, a berendezés nem. A fekhelyeken pontosan ugyanolyan réveteg, üveges tekintetű emberek feküdtek, mint az előző teremben. Ezeket is megnézte, majd az egyik ágynál lecövekelt. Hosszan bámulta a fiatal, meggyötört arcú férfit, akinek többnapos borosta borította az ábrázatát. Fekete haja kócosan lógott a homlokába, melyen egy fehér heg húzódott, ajkán élveteg mosoly játszott. A többi kábulttól eltérően az ő szeme nem volt nyitva. Hiába mosolygott azonban, szája körül két éles ránc mutatta, hogy keserűség mérgezi a lelkét. Teste fáradtabbnak látszott, mint kora indokolta volna, mintha oly nehéz súlyt cipelne, melyet ideig-óráig csupán a delírium emelhet le a válláról.

A pap leült az ágy szélére, és finoman megpofozta a férfi arcát.

– Marco! – szólította, de az nem reagált, meg sem moccant. Nyilvánvaló volt, máshol jár: ott, ahol nem érzett fájdalmat. – Marco, térj magadhoz! – ütött nagyobbat a jövevény, eredményt azonban nem ért el vele.

Az égre emelte a tekintetét, mormogott valamit, majd megfogta a kábult két karját és felültette. Látta, hogy nem megy vele semmire – ha elengedi, visszahanyatlik –, így felállt, megemelte a testet, és a vállára dobta. Nagyot nyögött a súly alatt, hisz Marco Fiore is szálas férfi volt, ha nem is annyira, mint ő.

– Remélem, egyszer meghálálod nekem, hogy folyton cipellek – morogta, majd elindult vele kifelé.

Marco Fiore úgy tért magához, mintha a jeges folyóba dobták volna, pedig Giorgio Valentini atya csak egy vödör hideg vizet öntött a fejére. E modortalanságtól Marco nyomban kiszakadt kéjes álmából, mely egy gyönyörű nő karjában ért véget – épp a legrosszabb pillanatban. Dühödten pattant fel, és épp megölni készült azt, aki tönkretette elmebéli randevúját, csakhogy egy akkora pofon állította meg, melytől nem csengett, de harangozott a füle.

Visszahanyatlott a földre, és bárgyún bámult még vaksi szemével támadójára. Úgy tűnt, a pap sikerrel járt, mert Fiore lassan ugyan, de biztosan kezdte visszanyerni eszét, tekintete tisztulni látszott, és nem próbált újra rárontani támadójára. Talán rájött, nem bírhat el vele, és csúnyán végzi, ha ismét nekiugrik.

– Szedd össze magad, Marco! – dörrent rá Valentini, aztán megfogta a karját, és felrántotta a padlóról, majd a sarokban álló priccsre lökte. Fiore elterült az ágyon, és felnyögött.

– Miért kínzol, amice?

– Ha kínoználak, ordítanál, barátom – mordult a pap, és közelebb lépett. – Tudod te azt nagyon jól. Én csupán megpróbálom az eszed maradékát megmenteni, amit még nem ittál el, vagy ami nem vált füstté az ópiumtól. Noha látom, nagyon igyekszel, hogy semmi se maradjon a régi Marco Fioréból.

Az ágyon fekvő fél könyökre tornázta magát és elfintorodott.

– Igyekszem, igyekszem, de sajnos még mindig nem tudok eleget inni, hogy mindent elfelejtsek. – Hangja kábultan csengett, lassan formálta a szavakat.

– Jobban tennéd, ha nem felejteni akarnál, hanem megérteni, ami történt, és megbékélni vele. Azt hitted, ha elhagyod Istent, eltűnnek az emlékeid? Azt hitted, nem fog kísérteni tovább az az éjszaka? – Valentini legyintett, megrázta a fejét és egészen közel hajolt Fioréhoz. – Sokkal okosabbnak hittelek, és főképpen sokkal bátrabbnak, a-mi-ce – mondta gunyorosan szótagolva.

– Mit akarsz tőlem, Giorgo? – vonta össze a szemöldökét Fiore, aztán végignézett a papon. – Látom, te még nem hagytad el a szolgálatot.

Valentini elhúzta a száját és leült a priccs szélére. Az alkalmatosság nagyot nyekkent a súlya alatt. Sötéten nézett Marcóra, aztán megvakarta a fejét.

– Nem. Nem is fogom. Csúnya dolgok folynak itt, barátom, nagyon csúnyák. Kellenek a magamfajták.

Fiore halkan felnevetett, bár nevetése inkább fájdalmas nyögésnek hatott.

– Mindig kellettek a magunkfajták, hogy eltakarítsák a mocskot, Giorgo. – Tekintetén látszott, hogy már teljesen magához tért. Végignézett Valentinin és megállapította, hogy az semmit sem változott az elmúlt egy év alatt. Épp olyan marcona és kérlelhetetlen volt, mint régen, amikor még együtt szolgálták Istent – de legfőképp az Inkvizíciót.

A pap fáradtan lehajtotta a fejét és bólintott.

– Most sincs ez másképp, Marco. Nagy mocsokba nyúltunk.

– Nyúltunk? Az Inkvizíció?

Valentini felpillantott, és a fejét csóválta.

– Nem egészen. Vincenzo Sallua atya. Az Inkvizíció pedig nem tehetett mást, mint elrendelte a nyomozást. Attól tartok, eszük ágában sem lett volna, ha nem egy magas rangú személy tesz feljelentést.

Fiore lassan felült, és a pap szemébe nézett.

– Egy szót sem értek az egészből. Ki tett feljelentést? Miért? És miért nem akartak nyomozni? Mi ez az egész? Ki az a Vincenzo atya? Még soha nem hallottam a nevét…

Megvakarta többnapos borostával borított állát, megdörzsölte a szemét, és megpróbálta követni Valentinit, de olyan sok információ hiányzott a történetből, hogy képtelen volt. Lehunyta a szemét. Szédült, hányingere volt. Tudta, hogy ez az ópium utóhatása, és azt is tudta, hogy még sokáig fogja rosszul érezni magát, de már megszokta. Minden ébredése hasonlóképpen zajlott, kivéve, hogy nem támadt rá senki és volt lehetősége kiizzadni, ahogy ő magában nevezte, kiszenvedni a szert.

– Nem is értheted. Vincenzo Sallua atya egy dominikánus pap, aki a magas rangú személynek segít leleplezni egy rendkívül undorító ügyet. Erről most nem mondhatok többet, majd az atya felvilágosít. Szüksége van egy nyomozóra, aki nem ijed meg a saját árnyékától, de még a Szentszéktől sem.

– És rám gondoltál? – nevetett fel erőltetetten Fiore, de az arca összerándult a hirtelen rátörő émelygéstől. – Eszeden vagy, amice? Miért nem magad végzed el, amire az atyának szüksége van?

– Látom, még nem tértél magadhoz… – villant gúnyosan a pap szeme. – Hogy tehetném, amikor én az Inkvizíció nyomozója vagyok? Hivatalosan nem folyhatok bele az ügybe, így csak ajánlhattam magam helyett valakit.

– És engem ajánlottál? Tudod jól, hogy nem akarok soha többé semmiféle egyházi nyomozásba fogni. – Fiore feltápászkodott. Úgy érezte egy pillanatra, a döbbenet és a felháborodás teljes mértékben kijózanította, de aztán visszahanyatlott, és újra lehunyta a szemét. Ettől sem érezte magát jobban, forgott vele a világ. – Azt is tudod, hogy miért. Ennek ellenére kirángatsz a meleg, barátságos mámorból, a fejemre zúdítasz egy vödör vizet, és arra kérsz, hogy nyomozzak valami vagy valaki után, akiről azt sem tudom kicsoda, sőt, még azt sem tudom, az ki, aki meg akar bízni… És nekem ment el az eszem az ópiumtól? – suttogta értetlenül.

– Te vagy a legjobb – váltott szelídre Valentini hangja. Ő is felállt, és farkasszemet nézett Fioréval. – Ebben te vagy a legjobb. Ide nem erő kell, hanem csavaros ész.

– Csavaros eszem van? – pillantott fel véreres szemével Marco. – Épp az imént mondtad, hogy már egy csepp sincs, nem még csavaros.

– Talán nem szívtad el az egészet… – vonta meg a vállát a nagydarab pap. – Legalábbis remélem.

– De… ha nem akarnak ebben nyomozni, akkor az ő kezük is benne van, nemde? – vonta fel a jobb szemöldökét Fiore. – És ha benne vannak, akkor a saját gazdáid ellen uszítasz… – Ezt már nem kérdezte, csupán halkan megállapította. – Valóban nagy disznóságnak kellett történnie, ha te a Szentszék ellen fordulsz.

Valentini merőn nézett rá, aztán elfordult. A mennyezet felé emelte a fejét, mintha Istenhez akarna szólni. Nem fordult meg, úgy válaszolt.

– A papok is csak emberek, Marco, hisz tudod. Ha igaz az, amit megtudtam, akkor ki kell derülnie, és a bűnösöknek bűnhődniük kell. Nem engedhetjük meg, hogy bárki is elleplezze ezt a bűnt… már ha valóban történt ilyesmi. Nem fordulok a Szentszék ellen, csupán azok ellen, akik megszentségtelenítik.

– De mi ez az egész? Elmondanád végre, vagy rébuszokban beszélgetünk még egy darabig? – emelte meg a hangját Marco.

Valentini megfordult, és végignézett a barátján. Fiore is végignézett magán, és megértette a pap rosszalló tekintetét. Gyűrött nadrágja, inge úgy nézett ki, mint amit már hetek óta nem mostak, s ebben volt is némi igazság. Úgy rémlett neki, utoljára talán öt vagy hat napja váltott ruhát. Abba bele sem akart gondolni, hogy az ábrázata hogy festhet, hisz borotvát is már legalább egy hete nem látott.

– Össze kell szedned magad, így nem léphetsz a hercegnő elé.

– Hercegnő? – tátotta el a száját a férfi. – Eddig Vincenzo atyáról beszéltél… Milyen hercegnő? – Fiore teljes mértékben összezavarodott, hisz eddig egyetlen szó sem esett semmiféle hercegnőről. Egy pillanatig azt hitte, még mindig delíriumos álmában jár. Már-már megkérte a papot, hogy csípjen belé, amikor az kimondta a nevet.

– Igen. Katharina, Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst hercegnője.

– Nahát…! – nyögte Marco, és döbbenten meredt a papra. – Szép, hosszú neve van…

– Menj haza, Marco! – parancsolt rá a másik. – Fürödj le, öltözz át, borotválkozz, még aludhatsz is egyet. Délre érted megyek! Ha ugyanilyen állapotban talállak, Isten a tanúm, úgy megverlek, hogy többé sem az ital, sem az ópium nem csillapítja a fájdalmadat!

Fiore összevonta a szemöldökét.

– Ennyire fontos neked ez az ügy…

– Ennyire – bólintott Valentini. – És ha meghallod a részleteket, neked is ilyen fontos lesz, hidd el.

2.

A teremben hőség volt. A vastag falak nem fogták fel a meleget, mert a hatalmas ablakokon akadálytalanul ömlött be a napfény. A lány a helyiség közepén, egy emelvényen állt, meztelenül, ahogyan Isten megteremtette. Karjait a feje fölé emelte, nyúlánk teste ettől még karcsúbbnak tűnt. A válla hajlatában ülő verejtékcseppeken megcsillant a fény. Fehér bőre alig ütött el a mellette álló székre terített lepeltől, hibátlan arcán nem látszott a kimerültség, pedig már régóta tartotta a pózt. Nem nyafogott, nem mozgott, mereven állt, mint egy szobor. A gyomra néha megkordult, de a teremben senki nem hallotta, vagy ha igen, nem törődött vele: őt csupán használták, mintha nem is élő ember, hanem tárgy volna. Így hát továbbra sem mozdult, pedig már a szája is összetapadt a szomjúságtól, de nem hagyta, hogy eluralkodjon rajta az érzés.

Blanca Riva tudta, ha meg akar élni a munkájából, a legjobbnak kell lennie. Nem engedhette meg magának, hogy többé ne hívják, bármennyire fárasztó és megalázó volt is minden perc, melyet az emelvényen töltött. Tekintetével nem pásztázta a termet, befelé figyelt, a gondolataival foglalta el magát, hogy kibírja még egy darabig a mozdulatlanságot. Koncentrált. Amikor felharsant a „Vége az órának!” kiáltás, először lassan leengedte a karjait, majd óvatosan beburkolózott a lepelbe. Minden izma fájt. Nem tett hirtelen mozdulatokat. Finoman megmozgatta elgémberedett lábait, karjait, vállát, majd körbenézett. Úgy pillantott körbe, mintha először látná a festőiskola diákjait és a szigorú tanárt, signore Bianchit, aki sikertelen festőművészként jobbnak látta a tanításból eltartani a családját.

– Signorina Riva! – szólította meg egy félénk hang.

Blanca tudta, hogy Marcello, az álmodozó tekintetű fiatalember próbálja magára vonni a figyelmét. Már megszokta, hogy időről időre beleszeretnek a festőtanoncok, hisz egész nap a meztelen testét bámulják, s miközben megörökítik a festővásznon, a lánglelkű ifjak közül néhányan összekeverik feltámadó szenvedélyüket a szerelemmel. Marcello azonban más volt. Míg a többiek nyíltan ajánlatot tettek neki, addig a fiú sután bókolt, az óra végeztével szinte rá sem mert nézni, s ha mégis, akkor fülig pirult. Amikor azonban festett, látszott rajta, hogy nem a nőt, hanem a modellt látja, s ha Blanca néha felé nézett, mindig meglepődött azon, mennyire másképp mutat ecsettel a kezében, mint nélküle. Mintha az ecset a fegyvere vagy a varázspálcája lett volna: magabiztossá és határozottá tette. A tekintete lángolt, de nem a nő iránti szenvedélytől, hanem az alkotás örömétől. Boldognak látszott és erősnek. Amint azonban letette az ecsetet, esetlen lett, olyannyira, hogy Blanca attól tartott, egyszer elbotlik a saját lábában.

– Signorina Riva! – kezdte újra a fiú elvörösödve, amikor lány felé fordult. – Szeretném elmondani, hogy ma rendkívüli módon ragyogott a bőre… Olyan különleges tónust kapott a napfénytől… így képzelem az angyalokat…

Blanca elmosolyodott. Sejtette, hogy Marcello saját merészségétől jött zavarba, hisz pucér bőrét dicsérte, s ezzel emlékeztette rá, hogy pár perce még anyaszült meztelenül állt az emelvényen, miközben tíz férfi bámult rá. Tudta, hogy a művészek más szemmel nézik, amíg alkotnak: nem a nőt, csak a testet látják. A modellt, aki akár viaszból vagy kőből is lehetne – ha a kő vagy viasz visszaadná az élet színeit, a tekintet mélységét, a bőr textúráját. Az óra végeztével a legtöbbnek azonban eszébe jut, hogy ő hús-vér nő, és mindjárt más gondolatokkal idézik fel a festéssel töltött perceket.

Megszokta, hogy bámulják. Azt is, hogy ajánlatokat tesznek neki, randevúra hívják, ilyen-olyan indokkal próbálnak vele az iskolán kívül találkozni. Blanca azonban senkinek nem engedett. Nem akart olyan férfival közelebbi kapcsolatba kerülni, aki először a meztelen testét látta, s csak e látvány hatására kívánt vele megismerkedni. Tudta, mivel jár a munkája, és korábban már megégette magát, úgyhogy eszébe sem jutott újra a tűz közelébe menni. Megfogadta, hogy nem követi el ugyanazt az ostobaságot, mint három éve, amikor beleszeretett az egyik festőtanoncba, aki épp addig imádta, míg rá nem jött, hogy Blanca, bár megmutatja meztelen testét, tisztességes lány, és ennél többet házasság előtt nem kaphat tőle. Összetört a felismeréstől, hogy a fiú egy cseppet sem kíváncsi a belső értékeire, fel sem merült benne a házasság gondolata. Egyetlen cél lebeg csupán a szeme előtt, melyet aztán végül majdnem el is ért. Blanca nem volt buta leány, de a szíve ki volt éhezve a szeretetre, a szerelemre, a figyelmességre, hisz annyira elfáradt a felelősségtől, melyet rámért a sors. Carlo Contani pedig gyönyörű szavakkal ecsetelte szépségét, messzemenő terveket szőtt, már-már megkérte a kezét – valójában azonban csak Blanca hitte ezt. Ő azonban hitte, ezért nem sok választotta el attól, hogy egy forró délutánon elfogadja a festőtanonc meghívását az iskolához közeli lakásába. Carlo családja nem volt gazdag, de épp szegény se, szépen megéltek Spoleto melletti birtokukból, még az sem okozott nekik gondot, hogy fiuknak egy hangulatos tetőtéri lakást béreljenek, ahol épp megfelelő a fény ahhoz, hogy remekműveket alkothasson. Olyan kedves volt, olyan jóképű és ellenállhatatlan, olyan finoman mégis szenvedélyesen ostromolta, hogy majdnem igent mondott. Szerencsére még időben kiderült, hogy minden szép szó és bók, mellyel elhalmozta, csupán egy fogadás megnyerésére irányult, melyet a barátaival kötött rá. Esze ágában sem volt elvenni, csupán meg akarta nyerni azt az erszényt, melybe mindannyian beletettek néhány bankót. Ki mennyit tudott. A festőiskola összes férfi diákja azt várta, vajon sikerül-e Carlónak levennie őt a lábáról, áttöri-e a falat, melyet Blanca a saját jól felfogott érdekében, és elsősorban a munkája miatt, a férfiakkal szemben maga köré emelt. Arra azonban nem számítottak, hogy áruló lesz közöttük. Nem számítottak rá, hogy a kis szemüveges, nyeszlett gyerek, Pepe, megsajnálja a szép modellt, és elárulja neki a tervüket.

Blanca ostobának és szánalmasnak érezte magát, amikor megtudta az igazságot. Hogyan is gondolhatta, hogy hozomány nélkül, nyakában két éhező szájjal épp őt akarja elvenni az a jóképű gazember? Hogy lehetett annyira naiv, gyermeteg és öntelt, hogy elhitte, a szépsége és a cseppet sem átlagosan forgó esze végérvényesen, halálosan meghódította Carlo Continit? A többi pedig képes volt fizetni azért, hogy megtudják, ha közvetve is, milyen a testi szerelem azzal a nővel, akit nap nap után bámulnak, majd magányos éjszakáikon maguk mellé képzelnek az ágyba. Miután mindezt végiggondolta, már nem tudta eldönteni, hogy ő-e a szánalmasabb, vagy a nyomorult tanoncok, akik ezt az egész aljasságot kitervelték ellene.

Szíve szerint otthagyta volna a munkáját, hisz el sem tudta képzelni, mi módon állhatna azok elé meztelenül, akik ilyen csúnyán megalázták, de nem tehetett mást. A két kislány várta a vacsorát, télen csizmára volt szükségük, szenet, fát kellett vennie, nem volt választása. Miközben vetkőzött, arra gondolt, valójában nem csak ő kapott leckét, hanem a tanoncok is: a tervük dugába dőlt, így semmire nem mentek a hónapokig tartó aknamunkájukkal. Továbbra sem érhettek hozzá, elérhetetlen lett mindannyiuk számára. Megtanulta, hogy soha többé nem fogadhatja el egyetlen diák udvarlását sem. Ehhez immár három éve tartotta magát, és nem bánta meg. Igaz, hogy idén már huszonöt éves lett és tisztában volt vele, férjet kellene találnia, hogy biztonságban élhessenek, de fel sem merült benne, hogy a festőinasok közül válasszon, netán valamelyik szomszédasszonyát kérje meg, hogy kerítsen neki egyet. Hitt abban, hogy egyedül is képes eltartani magukat, és eddig ez, ha döccenőkkel is, de sikerült. Soha nem éheztek, és ezt leginkább annak köszönhette, hogy mindig volt munkája. Ha nem ebben az iskolában, akkor másikban, s ha kellett, akkor a termek takarítását is elvállalta, hogy több bevételhez jusson. Nem szégyellte a munkát, noha szívesebben állt volna ő is a vászon mögött, mint előtte. Meglehetősen jól rajzolt, portrét különösen, de a tandíj számára olyan borsos volt, melyet nem tudott előteremteni. S ha valamilyen úton-módon mégis sikerül neki, úgy érezte volna, hogy a kislányok szájától veszi el a falatot a hóbortja miatt. Hóbortnak gondolta a festést, hisz egyrészt nőként nem volt esélye rá, hogy sikeres művész legyen, másrészt a siker igen keveseknek járt. Talán, ha egyedül élt volna, ha nincsenek elárvult húgai, akikért dolgoznia kellett. Talán akkor. Ezeket a gondolatokat azonban nyomban kitörölte a fejéből, hisz Nella és Leona a világot jelentették számára.

– Köszönöm – mosolygott hűvös távolságtartással Marcellóra, aki még téblábolt körülötte pár pillanatig, aztán lehajtott fejjel, leforrázva elkullogott.

– Signorina Riva! – hallotta Blanca a tanár hangját. A férfi közelebb lépett, és néhány ropogós bankjegyet vett elő. – A bére, kisasszony – mondta, és átnyújtott a pénzt. – Holnap délben újra várjuk. – Bólintott, és elfordult. Blancában hirtelen felizzott a vágy, hogy megméresse magát. Eddig is gondolt rá, és tudta, hogy nincs esélye, de úgy döntött, egy próbát megér: legalább megtudja, nem csak ő és a húgai hiszik-e azt, hogy van tehetsége a rajzoláshoz. A szomszédait már mind lerajzolta, és egytől egyig dicsérték a munkáit. Tisztában volt vele, hogy nem engedheti meg magának az iskolát, de legalább tudni akarta, mire képes, még akkor is, ha mindezzel a tudással semmit sem tud kezdeni.

– Signore Bianchi! – állította meg a mestert. A tanár visszafordult, és készségesen rámosolygott. – Kérni szeretnék valamit – folytatta Blanca.

Bianchi felvonta a szemöldökét, és széttárta a karját.

– Csak több pénzt ne kérjen, signorina…

A lány megrázta a fejét.

– Nem, uram, nem pénzt akarok kérni, csak egy apró szívességet.

– Ha nem béremelést akar, akkor örömmel segítek – kuncogott a mester. – Tudja, mibe kerül eltartani egy feleséget és két gyereket? – Rázta meg a fejét, majd megvakarta a tarkóját. – Persze, hogy tudja, hisz épp azt teszi… feleség nélkül, persze…

Blanca összeszedte minden bátorságát, megigazította magán a leplet, és a Bianchi kissé véreres, sűrű, ősz szemöldökkel koronázott sötét szemébe nézett.

– Behozhatnám a rajzaimat, mester? Nagyon hálás lennék, ha megmondaná róluk a véleményét…

A tanár jelentős szemöldöke a homloka közepéig szaladt meglepetésében.

– Nem épp ilyen kérésre számítottam, Riva kisasszony – ingatta a fejét.

– Sajnálom, signore, nem akarom terhelni, csak tudni szeretném… – szabadkozott a lány, de Bianchi egy kézmozdulattal megállította.

– Nem azt mondtam, hogy nem nézem meg a munkáit, csupán meglepett a kívánsága. Fel sem merült bennem, hogy rajzolással próbálkozik… Azt hittem… – mélázott el a férfi, majd újra Blancára nézett, aki feszülten figyelt. – Azt hittem, csupán a pénzkereset miatt választotta épp a festőiskolai modellkedést.

– Nos... – húzta el a száját mókásan a lány. – Valóban a pénzkereset miatt választottam, de nyilván szobalányként is dolgozhatnék. A terpentin illata azonban jobban vonzott, mint a portörlés, és így a magam ura lehetek.

Bianchi bólintott.

– Rendben, signorina, hozza csak a rajzait, vetek rájuk egy pillantást.

– Köszönöm, signore Bianchi – mosolyodott el boldogan a lány. – Igazán elég egy pillantás is…

Időközben a terem kiürült. Blanca felállt, és az oldalsó helyiségbe lépett, ahol a ruháit hagyta. A kis szobában nem volt más, mint egy tükör, egy szék és egy fogas, nem is fért volna el egyéb berendezés. Az iskolába mindig a legegyszerűbb ruhájában érkezett, hogy az öltözködés ne okozzon gondot, de még így is hosszú perceket vett igénybe, mire magára öltötte a számtalan alsószoknyát, melyek ellensúlyozták az abroncs hiányát. Világoskék felsőruháját áthúzta a fején, eligazgatta a szűk derékrészt, majd nyakig gombolta, egészen az apró, hófehér gallér találkozásáig. Már a gondolattól is izzadt, hogy ilyen szigorúan zárt öltözékben kell a napra mennie, de nem tehetett mást: csak a ledér nők és a gazdag bálozók viseltek vállakat szabadon hagyó, mélyen kivágott ruhákat, a tisztességes leányok napközben nem mutatták meg a dekoltázsukat senki fiának. Ezen elmosolyodott, hisz egész nap meztelenül ácsorgott egy pódiumon, s a jelen lévő férfiaknak kötelezően bámulniuk kellett pucér testét.

Háta közepéig érő világos vörösesbarna haját néhány tűvel megtűzte, majd öltözéke megkoronázásaképpen fejére biggyesztette apró kalapját. A kis fejfedő sem a nap, sem az eső ellen nem védett, létének valójában semmi értelme nem volt, hajadonfőtt azonban mégsem mehetett az utcára. Belepillantott a tükörbe, elégedetten nyugtázta, hogy nem hagyott ki egyetlen hajszálat sem a kontyából, majd sarkon fordult, és elindult a csupán kétsaroknyira álló házuk felé.

3.

Marco Fiore lassan, támolyogva haladt a macskaköves utcán. Alig látott néhány embert a hajnali Róma máskor oly zsúfolt terein. A teste még nem reagált, de az agya kezdett kitisztulni. A hideg víz és Valentini szavai kifújták a fejéből a mámort, melynek helyét valamiféle idegesítő izgalom vette át. Nem akarta elhinni, hogy még mindig felpezsdül a vére, ha nehezen megoldható ügyet szimatol. Azt gondolta, hogy a két évvel ezelőtti szerencsétlen eset után soha többé nem lesz képes egyetlen rejtély sem felkelteni az érdeklődését. Igaz, hogy sokat nem tudott a feltételezett bűntényről, de az már önmagában izgatottá tette, hogy akár a Vatikán magas rangú tagjai is érintettek lehetnek benne. Az járt a fejében, hogy igazán furcsa eset lehet, ha az Inkvizíciónak nem akaródzik nyomozni utána, noha azt a bizonyos Katharina hercegnőt is érdekli a történet. Egy hercegnőt, aki mégsem egy masamód, vagy szobalány, hanem egy főrangú személy, akinek adnak a szavára. Kíváncsivá tette a barátja titokzatoskodása, hisz nem úgy ismerte Valentinit, mint aki bármit is elhallgat. Egyenes, erős jellemű ember volt mindig, aki gyűlölte a titkokat, ezért is lett belőle az Inkvizíció legjobb nyomozója. Folyton azon dolgozott, hogy mindent tisztán lásson, ne maradjanak egyetlen ügyben sem sötét foltok. Rendületlenül hitt az apparátus feddhetetlenségében, ezért is tűnt szinte hihetetlennek, hogy épp e hivatal tiszteletreméltó tagjai után kíván nyomoztatni vele.

A Piazza Veneziára érve megállt egy pillanatra. Ugyan csak sétálgatott, mégis elfáradt. Fújt egyet és kihúzta magát.

Megöregedtem… – csóválta meg a fejét, aztán fájdalmasan elvigyorodott. Harmincöt évével még egy cseppet sem volt aggastyán, bírnia kellett volna akár futva is ezt a távolságot, az utóbbi évek életmódja azonban teljesen legyengítette a szervezetét. Felpillantott a Santa Maria bazilika cseppet sem impozáns homlokzatára, és viszketni kezdett a tenyere, hogy a feszületet látva keresztet vessen, mégsem tette. Inkább elindult a Velence palota felé, melyhez legalább nem fűzték korábbi élete emlékei. Bekanyarodott a San Bernardo utcába, mely valójában csak utcácska volt, habár hosszú, de olyan keskeny, akár egy sikátor. Megállt az egyik barna kapu előtt, majd benyitott. Koszlott kis térre jutott, körbe sem nézett, egyenesen a bal kézre eső lépcső felé vette az irányt. Felgyalogolt a harmadik emeletre, majd elővett a zsebéből egy kulcsot, és kinyitotta vele az egyetlen ajtót, mely ezen az emeleten volt. Belépett a szobába, és elfintorodott. Olyan áporodott és forró volt a levegő, hogy szinte lélegezni sem tudott. Az ablakhoz lépett, kitárta, kicsapta a spalettákat, majd kihajolt rajta. Alatta húzódott a San Bernardo még mindig kihalt csíkja, de a távolabbról már egy kocsi zörgését és emberek kiáltozását hallotta. Kezdett elindulni az élet a városban, a hajnal halvány fénye utat tört magának a helyiségbe. Miután teleszívta a tüdejét friss levegővel, visszafordult, és körülnézett. Rend volt.

Signora Totti rendet rakott, de nem jutott eszébe, hogy szellőztessen is… – morogta magában.

Felöltője az egyik szék támláján, pantallója a másik szék karfáján pihent. Ingei vasalva, keményítve, hajtogatva az asztalon feküdtek, mely a helyiség közepét foglalta el. Az ingek tetején két szürke selyemkravátli díszelgett.

Kopogás szakította félbe elmerült nézelődését.

– Jöjjön! – kiáltott Marco. Tudta, ki az egyetlen személy, aki hajnalban rátörhet.

– Ideje volt hazatérnie, signore Fiore – nyomult be a szobába frissen és máris kipirultan Totti asszonyság. A vékonyka, madárcsontú, idős nő olyan gyorsan és határozottan mozgott, akár egy katonatiszt. Termetét meghazudtoló erős hangján perlekedett vele, nem hagyta szóhoz jutni a férfit.

– És hogy néz ki? Mio Dio! Akár egy ágrólszakadt, nyomorult csatornatöltelék! Hát elment az esze, signore Fiore? Mi a fenét csinált öt napig? Tán az árokban aludt, s a Teverében fürdött? Csurom víz és… – elfintorodott. – És büdös is.

Megállt Marco előtt, csípőre csapta apró kezeit, és mérgesen összehúzott szemmel meredt a nála jó két fejjel magasabb emberre.

A férfi felsóhajtott, és az égre emelte a tekintetét.

– Ne veszekedjen velem, signora Totti, nem vagyok abban az állapotban…

– Nincs abban az állapotban? Hát persze! Tán még most is részeg! Nem mehet ez így tovább, signore, nem mehet – rázta valaha fekete, ma már mákosan őszülő kontyát, melyből egy-két vékony tincs kibomlott és sovány arca körül röpködött. – Elpusztítja magát! De én ezt nem hagyom! – toppantott.

Marco kis híján felnevetett, de nem akarta megbántani az asszonyt. Valójában jólesett neki a törődése, úgysem foglalkozott vele senki. Kardos természete és apró termete az anyjára emlékeztette. Épp így korholta ő is, amikor gyerekkorában rossz fát tett a tűzre.

– Rendben, signora Totti. Ha hozna nekem egy kis vizet, azt megköszönném – morogta az orra alatt.

– Egy pap hogy lehet ilyen mocskos disznó! – emelte a mennyezet felé a karjait a signora.

– Nem vagyok pap – húzta el a száját Marco.

– De az volt! – csapott le a kicsi asszony, és sarkon fordult. – Csak tudnám, mi történt magával! Hát, hogy változhat egy pap ennyire… ennyire világivá! – morgolódott, míg az ajtó felé ment.

Marco Fiore lerogyott az ágyra, és a fejét a kezébe temette. Lehunyta a szemét, aztán erősen megdörzsölte a tarkóját, mert érezte, ha így marad, nyomban elalszik. Azt azonban nem kockáztatta meg, hogy a tiszta, ropogós ágyneműbe ötnapos mocsokkal feküdjön be, hisz tudta, signora Totti sodrófával verné ki onnan, ha az látná, hogy nem becsüli a munkáját.

Az asszony hamarosan meg is érkezett a vízzel. Nagy korsóban cipelte, és Fiorénak folyton lelkiismeret-furdalást okozott, hogy nem segíthetett neki. A signora azonban az első próbálkozásakor rendreutasította. Közölte vele, hogy ez az ő dolga, és Marcónak eszébe ne jusson elvenni tőle a munkáját, különben nagyon megbánja. Hogy mi lett volna a retorzió a kéretlen segítségért, arra nem tért ki, de Fiore jobbnak látta, ha nem ellenkezik vele. Látszott az asszonyon, hogy komolyan megbántaná, ha kivenné a kezéből a korsót. Így most is hagyta, hogy lábujjhegyre állva beleöntse a mosdótálba a vizet, majd köténye zsebéből elővegyen egy szappant, és tiszta, fehér törölközőt készítsen mellé.

– No. Akkor mosdjon, signore Fiore! Borotválja is meg magát, mert úgy fest, akár egy majom a cirkuszban – morogta, majd gyors léptekkel elhagyta a szobát.

Marco kulcsra zárta az ajtót, és fejét csóválva a mosdótálhoz lépett.

Senkinek nem engedte volna, hogy így beszéljen vele, de signora Totti már két éve viselte a gondját, és nem egyszer húzta ki az önsajnálatból kemény, nagyon is találó szavaival. A mosdószekrény fölötti tükörbe bámult, és megállapította, hogy a signora nem túlzott. A tükörből egy meggyötört, züllött, ápolatlan arc nézett vissza rá. Végigsimított a homlokán húzódó sebhelyen, mely mindig arra a hibára emlékeztette, melyet elkövetett. Mintha Isten így akarta volna megakadályozni a felejtést, mintha megjelölte volna, hogy mindig tudatában legyen bűnének, akárhányszor is tükörbe néz. Elkapta a tekintetét a tükörről, és fejét a mosdótálba nyomta. A hideg víz szinte marta az arcát, fájt a bőre, mégis jólesett neki…

Miután megborotválkozott, belátta, hogy sokkal jobban érzi magát. Minden átivott, átszívott időszak után megállapította ugyanezt, de aztán valami mindig visszarántotta a mocsárba. Amennyire erejéből telt, lemosta magát, aztán meztelenül feküdt le az ágyra és magára húzta a friss illatú takarót. Korgott a gyomra, de ahhoz már nem volt ereje, hogy leszóljon signora Tottinak. Inkább lehunyta a szemét. Pillanatok alatt elaludt.

Erőteljes dörömbölésre ébredt. Az első pillanatban azt sem tudta, hol van, csak lassan kezdett derengeni neki, hogy végre otthon, a manzárd szobájában, a friss ágynemű között. A dörömbölés nem szűnt, s közben az is eszébe jutott, hogy Valentini délre ígérte érkezését. A szája összetapadt, olyan szomjas volt, mintha napokig a sivatagban vándorolt volna.

– Megyek… nyögte, majd amikor nem szűnt a dörömbölés, hangosabban szólt: – Ne verd az ajtót, amice, megyek már!

Magára rángatta a nadrágját, és az ajtóhoz lépett. Valentini úgy tornyosult az ajtófélfák között, akár egy hegy.

– Te még nem öltöztél fel? – A hangja sürgető volt.

Fiore megvonta a vállát, és egy fehér ingért nyúlt.

– Nem. Most ébredtem az éktelen dörömbölésedre.

– Legalább kialudtad a mámorod? Kezd emberi formád lenni – nézett végig rajta a pap. – Legalább már nem félek, hogy megijed tőled a hercegnő, és nem hiszi, hogy egy csavargót viszek a nyakára.

Marco begombolta az ingét, majd a nyakába kötötte a kravátlit. Fojtogatta a meleg, és arra vágyott, bárcsak ne jutott volna a barátja eszébe őt megkeresni és bevonni egy ügybe, ami csak összezavarja egyébként is zavaros gondolatait.

– Szóval? Ki ez a hercegnő? És mi köze a Szentszékhez? – nézett a papra.

– A Szentszékhez nem sok. Illetve annyi, hogy a hercegnő rokonának, Gusztáv Adolf Hohenlohe-Schillingfürst hercegnek igen jók ott a kapcsolatai.

Marco döbbent csodálattal nézett a barátjára.

– Mondd, Giorgio, hogy a fenébe vagy képes megjegyezni ezt a nevet?

– Hagyd már ezt, Marco! Maradjunk a Gusztáv Adolfnál, úgy talán még a te csökött agyad is képes befogadni a mondandómat.

Fiore bólintott.

– Tehát jók a kapcsolatai a Szentszékkel…

– Igen. Ráadásul a hercegnő korábbi gyóntatója Károly Auguszt bíboros volt…

– Aki igen fontos hivatalt tölt be a Kúrián – fejezte be a mondatot Marco elgondolkodva. – És?

– És a hercegnő feljelentést tett a zárda ellen az Inkvizíciónál, ahol éveket töltött visszavonultságban, és ahová őt annak idején a bíboros protezsálta be.

Fiore a karjára vette a felöltőjét, és Valentini felé fordult.

– Azt értem, hogyan kapcsolódik a hercegnő a Szentszékhez, de mi történt a zárdában, ami ennyire feldühítette?

– Feldühítette? – vonta fel a szemöldökét a pap. – A hercegnőt kis híján megölték.

Marco a barátjára meredt.

– Egy zárdában, ahol csupán jámbor nők élnek?

– A zárdában – mondta nyomatékkal Giorgio. – A Sant’Ambrogio zárdában, amice, és pillanatnyilag sok minden eszembe jut az ott élő apácákról, de a jámborság nincs köztük.