A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Corinne Michaels: One Last Time, 2018

Fordította

Laik Eszter

© Corinne Michaels

Hungarian translation © Laik Eszter, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-39-7

Ajánlás

Azoknak a nőknek, akik maradnak, amikor menni kellene…

Megérdemled, hogy szeressenek.
Megérdemled, hogy boldog légy.
Megérdemled, hogy szabad légy.

ELSŐ FEJEZET

Kristin

– Akkor tűnj el innen! – üvöltök a férjemre, amikor újra a fejemhez vágja, milyen értéktelen vagyok. Elegem van. Évek óta kitartok mellette, nem csinálom tovább. Miért kellene elviselnem ezt az ürességet, ezt a szeretetlenséget?

– Nem megyek el innen, Kristin. Ha le akarod zárni ezt a történetet, akkor pakolj össze, és húzz el a házamból!

Rámeredek a férfira, akit huszonkét éves korom óra szeretek. A gyermekeim apja. Azt hittem, mellette öregszem meg. De ez, aki előttem áll, már csak a délibábja annak az embernek. Scott a felismerhetetlenségig megváltozott az elmúlt tizennégy évben. Már csak valaki, akit egykor szerettem.

A férfi, akiről tudtam, hogy sosem dobna el ilyen könnyen. Aki sosem tenne ilyet.

– Ez nem csak a te házad, Scott. A feleséged vagyok.

Önelégült mosollyal a képén megcsóválja a fejét.

– Én fizetek érte. Hogy fogod fedezni a fényűző életstílusod munka nélkül?

Fényűző életstílus? Idejét nem tudom, mikor vettem magamnak valamit. Leginkább azért, mert nem volt kedvem azt hallgatni, milyen hülyeségekre költök.

– Szerzek munkát, és teszem, amit kell. Nem költözök el.

Megdörzsöli az orrnyergét.

– Szóval dolgozni fogsz, csak épp az elmúlt tíz évben nem tetted.

– Nem te akartad, hogy maradjak itthon a gyerekekkel? Nem te mondtad, hogy lépjek ki a munkahelyemről? Úgyhogy most ne vágd a képembe! – csapok az asztalra.

Mintha az Idétlen időkig című filmet nézném a saját szereposztásunkban. Ugyanaz a harc, újra és újra, megbékélés nélkül. Egyetemi diplomát szereztem kommunikációból, mégis ez az egyetlen dolog, amit egyikünk sem képes normálisan művelni.

Scott akkor javasolta, hogy hagyjam ott a riporteri munkám, amikor kiderült, hogy terhes vagyok Finn-nel. Folyton utaztam, kiemelten fontos sztorikról tudósítottam, és Scott úgy érezte, nem tudnám teljes mértékben az anyaságnak szentelni az időmet.

Kezdetben jó ötletnek tűnt. Mindig szerettem volna olyan anyuka lenni, aki süt-főz, megpuszilja a gyerekeit, mielőtt iskolába indulnak, és ebédet csomagol nekik. Anyám ilyen volt, és a legszebb emlékeket őrzöm róla. Azt hiszem, földre szállt angyal lehet, mert nálunk legtöbbször jó, ha a gyerekeim összeillő ruhát vesznek fel és elég pénz van az ebédszámlájukon.

Az életem a legkevésbé sem úgy alakult, ahogy arra számítottam. Sütés helyett összevissza kapkodok, hogy tiszta legyen a lakás, különben Scott dühöngene. Egy órát töltök az edzőteremben, hogy Scott ne jegyezhesse meg, kissé elengedtem magam. Miközben megpróbálok egyszerre tökéletes feleségnek látszani és anyának lenni, mint ahogy az is vagyok, lassan megfulladok.

És amikor felbukkannék levegőért, a férjem visszanyomja a fejem a víz alá.

Most megragadja az asztal szélét, és rám néz.

– Mindig én vagyok a rosszfiú. Én hagyattam veled ott a munkád. Én csináltam neked gyerekeket. Én tettelek azzá a szerencsétlen nővé, aki vagy. Miattam lettél ilyen hideg és megkeseredett is, igaz? Mindent én csináltam. Akkor húzz innen a francba!

Könnyek gyülekeznek a szememben a mondataitól.

– Ilyen könnyen feláldozható vagyok?

Harag lángol a szemében.

– Te vagy, aki szakítani akarsz, Kristin. Te vagy az, aki itt állsz fensőbbségesen, és közlöd velem, hogy tűnjek el. Isten bocsássa meg, olyan feleségre vágyom, aki valóban szeret engem. Mikor fordult elő utoljára, hogy ágyba akartál bújni velem? Mikor adtad meg, amire szükségem volt, mi?

Elérkeztünk a veszekedés következő felvonásához.

– Elég nehéz olyan valakit akarni, aki mellett egy darab szarnak érzed magad.

– És mivel érem el ezt, Kris? Azzal, hogy megmondom az igazságot rólad meg a dolgaidról?

A dolgaim. Mindig az én dolgaim, még amikor az övéiről beszélünk, akkor is. Én váltom ki a reakcióit. Scottot semmi felelősség nem terheli semmiért, ami velünk történik. Mindig valaki máshoz pattan a labda. Olyan rohadtul belefáradtam már, hogy én legyek minden rossznak az oka az életében, hogy senkinek és semminek érezzem magam.

– Persze, Scott. Így is van.

Nincs értelme folytatni ezt a veszekedést. Annyiszor megpróbáltam, de úgyis hiába beszélek.

A gyerekeink a szüleimnél vannak, ezt a hétvégét a megbékélésre szántuk. Anyám tudta, hogy Scott-tal pengeélen táncolunk, és szerettem volna még egy esélyt adni magunknak. Arra gondoltam, ha egy kis időt együtt tölthetnénk, csak mi ketten, találnánk valami kiutat.

Úgy tűnik, megint hülye voltam.

– Annyira belefáradtam már, hogy a házasságunkat próbáljam rendbe tenni – sóhajt Scott, miközben a szobát rója. – Mást se mondogatsz, csak hogy boldoggá akarsz tenni, de aztán mindent rosszul csinálsz. Kimerítő folyton magamat ismételgetni.

Igen, kimerítő, pontosan.

Érzem, gondolatban kezdek visszavonulni a bástyáim mögé, hogy megvédjem magam. Mindössze ennyit tehetek, mielőtt darabokra hullanék.

– Kérlek, hagyd abba! – fogom könyörgőre.

– Mikor tanulod meg, Kristin? Ha egy kicsivel több erőfeszítést tennél, nem lennék ilyen csalódott.

Semmit sem csinálok jól. Semmit. Nem úgy öltözködöm, ahogy ő helyesnek gondolja, nem úgy nevelem a gyerekeket, ahogy az anyja csinálta, nem úgy nézek ki, ahogy akkor, amikor belém szeretett, és isten a megmondhatója, semmilyen módon nem elégedett velem.

– Azt hiszem, sosem tanulom meg – mondom, hogy megbékítsem.

– Én is azt hiszem. – Összefonja a karját a mellkasa előtt, és rám néz.

A férjem valaha jó ember volt. Bolondult értem, és azt mondta, a leggyönyörűbb nő vagyok, akit valaha látott. Mindenben passzoltunk, úgy tűnt. Két év múlva összeházasodtunk… és minden megváltozott. Többé nem voltam tökéletes a szemében. Inkább zűrös, szerencsétlen alak. Mint amikor egy hógolyó elindul a lejtőn, és lassan lavinává nő, ahogy halad az útján. Azt gondoltam, boldoggá tehetem, de minél elszántabban próbálkoztam, annál többször vallottam kudarcot.

Gyereket akart. Ha megadnám neki, boldogok lennénk. Őszintén hittem benne, de minden egyes hónapban, amikor beköszöntött a ciklusom, emlékeztetett rá, hogy még gyereket sem bírok szülni neki.

Aznap, amikor felfedeztem, hogy terhes vagyok Finn-nel, megváltoztak a dolgok. A férfi, akit szerettem, visszatért hozzám. De Aubrey születése után ismét a haszontalan kategóriába kerültem.

Az a lavinává lett hógolyó átgurult felettem, és ott maradtam alatta élettelenül.

– Sosem fog megváltozni semmi! – puffog. – Befejeztem a próbálkozást.

Akárcsak én. Belefáradtam abba is, hogy belefáradjak. Betelt a pohár, hogy a semmiért taposnak a szívemen. Sosem fog szeretni. Semmim sem maradt, amit odaadhatnék neki.

– Hogy jutottunk ide? – Megtörik a hangom, ahogy a torkom összeszorítja a fájdalom. – Hogy lett ez az életünkből? Annyira szerettelek, hogy a levegővétel is fájt, és most? Most csak szimplán fáj. Képtelen vagyok ezt tovább csinálni. Nem bírok ki több ilyen éjszakát, egymás torkát harapva. Túl nehéz.

– Ha megpróbálnál többet tenni…

– Ha megpróbálnék? Viccelsz velem? Mást se csinálok, mint próbálok! Mást se csinálok, mint megadom neked, amit akarsz, de sosem elég! – Istenem. Hogy lehetek mindenért én a hibás? Nem lehetek ennyire rossz. Próbálom. Próbálom és próbálom, de sosem változik semmi.

Scott végighúzza a kezét az arcán.

– Valaha ment.

– Igen. – Lepottyan egy könnycsepp. – Sok minden ment valaha, ahogy neked is.

Elszorul a szívem, és mindenem sajog belül. Scottra nézek, hogy találjak valamit, amiért még van értelme küzdeni. Ha csak megcsillanna a remény, hogy kiutat találunk, összeszedném az erőm, hogy folytassuk.

Találkozik a tekintetünk, és tudom, hogy nem maradt semmi, amiért harcolni érdemes.

Nincs remény, és én összeroppanok. Fojtott hang bukik ki a számon, a csontjaimig hatol a fájdalom.

Scott gyorsan mozdul, a karjába zár, én zokogok. Szorosan ölelem, muszáj megkapaszkodnom, különben annyira egyedül lennék.

– Ne sírj, bébi! Gyűlölöm, amikor sírsz. Nem ezt akarom magunknak, Kris.

Talán tévedtem. Talán számítok neki.

– Nem akarok többet veszekedni.

Scott a keze közé fogja a fejem, a szeme lágyan fürkész.

– Akkor csináld jobban!

Mindig ezt teszi velem. Megtör, aztán valami kedves gesztust tesz, hogy azt gondoljam, az én fejemben van a hiba. Teljesen kiborít vele.

Nem engem akar. Valami olyan változatát akarja ennek a nőnek, aki nem én vagyok. A valóság az, hogy… nem szeret többé, és én nem fogok így élni.

Elhúzódom, hogy levegőhöz jussak, mert félek, hogy újból beindul a megszokott játszma.

Nem bírom elviselni, hogy két ember, akik valamikor tűzbe mentek volna egymásért, úgy elidegenednek, hogy már látni sem bírják egymást. A kapcsolatunk nem más, mint ütközetek sorozata, ahol mindig én vagyok a vesztes.

– Nem jól van ez így – szipogok. – Ahogy bánsz velem. Amiket mondasz rólam… Nem jó ez így, Scott.

Az ő szeme csukva, nekem meg kicsordul a könnyem. Mind a ketten tudjuk, hogy vége, csak azt nem tudom, most mit lépjek.

A haragot tartogatni még elviselhető. A totális reményvesztettség az, ami halálra marcangolja a lelkemet.

– Nem fogok mentegetőzni, amiért kimondom az igazat. Szerintem pakolj össze, és menj el!

Nem akarom elveszíteni a férjemet, de nem leszek többé az, aki eddig voltam.

Közelebb lépek, megtörlöm az arcomat, és bólintok.

– Azt reméltem… – Nem is tudom, miben reménykedtem. Talán abban, hogy kitart mellettem, de hát soha nem is szeretett.

Scott barna szeme átható pillantást vet rám.

– Belefáradtam abba, hogy szerencsétlen nyomorultnak érezzem magam.

Elönt a harag és a sértettség. Ez teljesen hülye! Még hogy ő a nyomorult? Ilyen nincs! Megkeményítem agyongyötört szívemet, hogy ne tudjon megsebezni azzal, amit mondani fog.

– Rendben van. Sajnálom, ha így érzed. És most hogyan tovább? – kérdezem tárgyilagosan.

– El akarok válni.

Egy rövid mondat.

És ennyi elég ahhoz, hogy romba döntse látszólag tökéletes életemet.

– Mit mondunk a gyerekeknek? – A hangom megbicsaklik. Scott talán csapnivaló férj, de apának mindig nagyszerű volt.

Ez jobban fáj, mint bármi, amit ellenem tett. Szinte elviselhetetlen a gondolat, hogy most felforgatjuk a gyerekeink életét.

Az a két kis tündér tartott össze bennünket ilyen sokáig. Igaz, Finn és Aubrey nem ilyen otthont érdemelnek. Állandóak a veszekedések, a dühös kifakadások, és azzal is állandóan szembesülnek, hogy az apjuk sorozatosan kint alszik a kanapén. Ez nem egészséges, és mindenkivel szemben méltánytalan.

Aubrey-t féltem a legjobban. Imádja az apját, és ebbe bele fog rokkanni. Minden kislánynak első szerelme az édesapja, és reszketek tőle, hogy meg kell tudnia, milyen érzés elveszíteni.

Scott a tarkójára szorítja a kezét, és lehajtott fejjel azt feleli, hogy nem tudja.

Amikor kinyitja a szemét, meglátom visszatartott könnyei csillogását. Egy pillanatig újra azt a férfit látom benne, akit valamikor megismertem. Tudom, hogy létezik még, és azt kívánom, bárcsak visszatérne. Közelebb lépek. Annyi mindent szeretnék egyszerre. Meg akarom menteni, szeretni akarom és el akarok menni.

Aztán eszembe jut, hogy ő már döntött. Kimondta azt a rettenetes szót, amit már nem lehet visszaszívni. Évek óta folyik a csatározás, de soha egyikünk sem ejtette ki a száján azt, hogy válás. Tudtam, ha valamelyikünk megteszi, akkor végem van. Elképzeltem a jelenetet, hogy sírva könyörgök, szeressen, és ő megnyugtat, hogy szeret, aztán visszatalálunk egymáshoz. Akkor még nem jöttem rá, hogy a nagy-nagy szomorúságban megbújik egy csöppnyi megnyugvás is. Túl sokáig aszalódtam a purgatóriumban. Most már élhetem a saját életemet.

– Hát akkor – sóhajtok fel – először el kell dönteni, melyikünk menjen el, aztán ki kell találni, mit mondunk a gyerekeknek.

Scott és én leülünk az asztalhoz, és az este során először viselkedünk felnőttek módjára. Nem kiabálunk, nem szidjuk egymást. Összeállítjuk az elintézendők listáját, és hogy ki mit fog megcsinálni. Nincs sok adósságunk, nagyapai örökségemnek hála, így ezt gyorsan lerendezzük. Megállapodunk, hogy együtt beszélünk a gyerekekkel, és igyekszünk civilizáltan kezelni a dolgokat. Remélhetőleg az utolsó két tételnél sem fog csődöt mondani az alakításunk.

A ház és a gyerekek.

A gyerekeket csak a holttestemen át kaphatja meg. Nem fogok lemondani róluk.

– Ezeket a végére hagytuk, de most már nem odázhatjuk tovább – mondja Scott összekulcsolt kézzel.

– A ház. – Az asztalra teszem a tollat.

A házat viheti, ha kell. Lakhatok a szüleimnél, vagy a legjobb barátnőm, Heather lakásában, az úgyis üres. Erre hajlandó vagyok, de a gyerekek nélkül nem tudok élni.

– Szeretnék itt maradni. Te úgysem tudnád fizetni a jelzálogot, nekem viszont nem telne lakbérre meg a jelzálogra is – jelenti ki Scott.

– És mi lesz a gyerekekkel? – váltok témát azonnal, mert igazából csak ez számít.

Scott felsóhajt.

– Nem fogok kitolni veled.

– Mit nem fogsz csinálni?

Bárcsak azt mondaná, hogy nem akarja elszakítani tőlem a gyerekeket. Nekem ők jelentenek mindent.

Beletúr a hajába.

– Bármennyire szeretném megkapni őket, nem tehetem. Túl sokat utazom, és mind a ketten tudjuk, hogy Finnt úgysem lehetne leválasztani rólad. Viszont hétvégén meg a szünetekben nálam lesznek. Én is szeretem őket.

– Köszönöm – felelem hálásan.

Megállapodunk, hogy Scott marad a házban, de néhány bútort elviszek, hogy a gyerekek érezzenek valami folytonosságot, már amennyire ez lehetséges. Nem tudom, hogyan fog működni, de legalább a lényegben egyetértünk.

Bemászom az ágyba, és megborzongok a hideg takaró alatt. Végigsimítom a másik oldalt, ahol a férjemnek kellene lennie, de nincs ott senki. Scott már nem is lesz ott többé. A nap eseményei zakatolnak az agyamban.

Tényleg vége. Elválunk.

Megmarkolom a párnát és belefúrom az arcomat, igyekszem tompítani a zokogásom hangját. Soha nem gondoltam volna, hogy a szív ennyire tud fájni, és most rettentően szenvedek. Szeretem Scottot, de vége. Nem tudtunk zöldágra vergődni, kudarcot vallottam. Levegőért kapkodok, miközben a könnyeim a párnát áztatják.

– Kristin! – Scott mély hangja betölti a szobát.

– Ne, hagyj most! – kérlelem. Nem akarom, hogy ilyen állapotban lásson.

Scott mégis közelebb jön, és mellém kuporodik. Még a sötétben is látom szemében a fájdalmat.

– Ne sírj, bébi!

Ez végképp beteszi a kaput. Most már megállíthatatlanul zokogok. A karjába vesz. A mellkasához szorít, és én próbálom összeszedni magam. De nem tudom abbahagyni a sírást. Siratom az együtt töltött éveket, az elvesztegetett éveket, és azokat az éveket, amelyek már soha nem jönnek el. Ha azt mondja, próbáljuk meg újra, maradok. Tudom, hogy hülyeség, de ha lemondok róla, kudarcot vallottam.

Egy idő után kezdek megnyugodni. A szívem sajog, de már nem sírok. Scott simogatja a hátamat, én meg szipogok.

– Már jól vagyok.

Scott hátradől, az arcomat fürkészi.

– Biztos?

– Csak szomorú vagyok.

– Én sem örülök, Kris.

Az a legrosszabb, hogy szeretjük egymást, csak nem tudjuk rendbe hozni, ami tönkrement.

– Tudom.

Homlokát a homlokomhoz támasztja, így ülünk egymással szemben. Scott a hüvelykujjával végigsimítja az arcomat, és felemeli az államat.

– Szerettelek, Kristin. – Rekedt a hangja. – Te voltál a legszebb nő a világon.

Zakatol a szívem. Mintha valami vibrálás érződne köztünk.

– Scott – suttogom.

Magam sem tudom, azt akarom-e, hogy álljon le, vagy hogy ne hagyja abba.

Hogy lehet kiszeretni valakiből? Hogy lehet eltaszítani az egyetlen férfit, akit valaha szerettem?

Még ő a férjem.

A szoba levegője egyre fülledtebb, érezzük egymás leheletét. Scott másik keze felkúszik a nyakamra, majd le a mellkasomra. Az egész testem bizsereg, ahogy a mellemhez ér.

– Mondd, hogy álljak le, és akkor abbahagyom! – suttogja csók közben. – Csak még egyszer, Kris. Szükségem van rá. Érezni akarlak.

Hülye helyzet, de annyira kikészültem, hogy nem találom a megfelelő szavakat, bármennyire szeretném. Magányos vagyok, és azt akarom, hogy szeressenek végre.

Ahogy az ajkaink összeérnek, Scott tovább nyomul. Gyengéden a hátamra fektet, és én örömmel érzem magamon a súlyát. A szája rátalál az enyémre, és én úgy csókolom, mintha mi sem történt volna. Scott felnyög, én belékapaszkodom. Szükségem van rá, hogy érezzem, még élek.

Olyan régóta nem volt köztünk semmi! Már az idejét sem tudom, mikor szeretkeztünk utoljára. Hány éjszakán át imádkoztam, hogy jöjjön be hozzám, szeressen, de ő nem jött.

Borzolom sötétbarna haját, száját a számra szorítom. Kényszerítem magam, hogy úgy tegyek, mintha még mindig őrülten szerelmesek volnánk, és az élet tökéletes lenne.

De nem tökéletes.

Mindez csak a fantázia szüleménye, és tragikusan fog végződni, ha elmerülök egy illúzióban.

Az a szó visszhangzik a fejemben, emlékeztetve rá, miért kezdtem zokogni.

Nem tehetem ezt magammal!

Ez az egy alkalom nem fogja útját állni annak, ami következik. Scott már nem szeret engem.

Csalódást okozok neki.

Cserbenhagyom.

Nem vagyok elég jó.

– Nem lehet – mondom, és eltolom magamtól. – Nem tehetem, Scott.

Legurul rólam, a hátára fekszik, és eltakarja az arcát.

– Nem teheted?

– Ha vége, akkor tartsuk magunkat ehhez. Azt nem lehet, hogy el akarsz válni, de szeretkezel velem. Ennek így semmi értelme.

Felülök, megigazítom a ruhámat.

Scott feltápászkodik, és az ajtóhoz sétál. Megáll, és visszanéz rám.

– Rendben van. Mellesleg, nem is volt olyan jó veled soha.

Becsukja az ajtót, én összekuporodom, felhúzott térdemet magamhoz szorítom, és olyan csendesen zokogok tovább, amennyire csak el tudom fojtani.

MÁSODIK FEJEZET

Kristin

Fél évvel később

– Finn, vidd azt a dobozt az új szobádba – figyelmeztetem a fiamat, aki a kanapén ül, fülén a fejhallgatóval.

– Videót nézek – vág vissza.

– Nem érdekel. Segítened kell! – mondom, miközben Heather, Danielle és Nicole hordják befelé a dobozokat.

Heather lerakja az egyiket a földre, és megsimítja Finn fejét.

– Segítenél Elinek behozni az asztalt?

Finn a „nagynénire” néz, és elmosolyodik.

– Aha.

Egyszer majd csak eszembe jut, miért is akartam gyerekeket. Rámosolygok a barátnőmre, aki itt álldogál, egykori otthonában. Egyetlen nap sem telik el úgy, hogy ne köszönném meg istennek, hogy hetedikben eltört a bokám, és Heather beviharzott az életembe. Most is ő húz ki a csávából, megengedi, hogy a gyerekekkel nála lakjak, ráadásul ingyen.

– Nagyon köszönöm, Finn! Nem tűröm ezt a viselkedést! – kiabálok a fiam tarkójának.

Finn ellenségesen rám bámul, és összefonja a karját.

– Nem én akartam elköltözni.

– Hagyd őt, drágám! – Heather megszorítja a kezemet. – Majd mi segítünk.

Behunyom a szemem, és elszámolok ötig. Tudom, hogy nehéz a gyerekeknek, de Finn elviselhetetlen. Aubrey sem egy fáklyás menet, de legalább csak sírdogál, és meg lehet vigasztalni.

– Csak ne volna ilyen nehéz – jegyzem meg.

– Így van, de előbb-utóbb megtalálják a helyüket – mosolyog Heather biztatóan.

Ha valaki tudja, mi az, hogy az ember megtalálja a helyét, az Heather. Egyik baj érte a másik után egész életében, mégis állva maradt.

Bemegyünk a szobámba, és elkezdjük kirakni a ruhákat.

– Scott most is olyan elbűvölően kedves volt a telefonban, mint máskor?

Ezt jól kiszúrta. Úgy látszik, ha valaki olyan régóta zsaru, mint Heather, remek megfigyelő lesz.

A férjem – nemsokára az exférjem – pokollá tette az életemet az elmúlt hónapban. Folyton meggondolja magát mindennel kapcsolatban, amiben megállapodtunk. Azt reméltem, zökkenőmentes lesz a különélésünk, hogy békében és barátságban válunk el. Pedig tudhattam volna!

Scott-tal soha semmi nem egyszerű, pláne, ha pénzről is szó van.

Fenyegetőzött az égvilágon mindennel, csak hogy ne kelljen fizetnie semmiért.

– Most tovább akar tárgyalni a közös felügyeletről, hogy megússza a gyerektartást. Azt mondja, már minden kötelezettségének eleget tett, és ha tovább erőltetem a dolgot, magának fogja követelni a gyerekeket.

– Micsoda seggfej! – mérgelődik Heather, miközben beakasztja a blúzokat a szekrénybe.

– Az.

– Szóval fenyeget?

Felsóhajtok, és az állványra helyezem a fogast.

– Nem is annyira fenyeget, inkább csak megnehezíti az életemet. Megkaptuk a válási paksamétát, abszolút röhejes. Nincs benne semmi, amiben megállapodtunk. Scott lényegében azt akarja, hogy egyetlen fillér nélkül sétáljak ki a házasságból, és még én fizessek neki.

Teljesen elment az esze, ha azt hiszi, ebből lesz valami. Végigszenvedtem a folytonos süketelését, és igyekeztem civilizáltan viselkedni. De ha harcolni akar, hát harcolni fogok.

– Bár találnál egy legális okot, hogy lelőhessem!

Nevetve azt válaszolom, hogy azt én is szeretném.

– De még ezt sem érdemli meg.

Heather a csípőjével a szekrénynek támaszkodik.

– Ő nem, de te igen.

Valóban? Most úgy érzem, fabatkát sem érek. Van állásom, Heathernek hála. Épphogy van fedél a fejem fölött, ugyancsak Heathernek köszönhetően. Azért van itt egyáltalán valamennyi bútor, mert Nicole lakberendező – esküdni mernék, hogy elhoz dolgokat a házakból, ahol dolgozik. A gyerekekre meg Danielle vigyáz.

Tényleg, mit érek én?

A barátnőim csodálatosak, aranyat érnek, én viszont egy hasznavehetetlen kolonc vagyok.

– Nincs kedvem…

– Jöjjön valaki! – kiált fel fájdalmasan Nicole.

– A francba! – mondjuk egyszerre, és kiszaladunk.

Négyünk közül Nic a legügyetlenebb, látszik, hogy nincs hozzászokva a kétkezi munkához.

Ahogy a nappaliba érünk, odarohanok hozzá, elveszem a legfelső dobozt, ami eltakarja az arcát, és igyekszem nem kinevetni.

– Jesszus, odakint melegebb van, mint a sátán seggében – nyögi Nicole, a kezében levő másik dobozzal ügyetlenkedve.

– Miért is lakunk Tampában?

– Te tudod, milyen a sátán seggében? – kérdezi Heather.

Nicole lerakja a dobozt, felmutatja a középső ujját, és egy székre rogy.

– Legyezzetek! – adja ki az ukázt.

– Parancsára hölgyem, azonnal! – kacagok.

Danielle egy pohár jeges vízzel jön ki a konyhából.

– Rendbe raktam a szekrényeket.

Rámosolygok a barátnőimre, akik soha nem hagynak cserben. Most is csak nekik köszönhető, hogy még egyáltalán működöm valamennyire. Mind a hárman megjelentek nálam, amikor sms-t küldtem Danielle-nek egy nappal azután, hogy Scott és én elhatároztuk a válást. Megöleltek, amikor sírtam, megnevettettek, és addig itattak borral, míg már nem tudtam magamról.

Ma meg itt izzadnak, güriznek, segítenek becipelni a dobozaimat meg a bútoraimat.

Nicole felhorkan.

– Biztos vagyok benne, hogy Kris mindent szét fog dúlni. Pontosan tudjuk, hogy a rendrakás nem az erősséged.

Danielle meglegyinti a tarkóját.

– Fogd be! Te csak ülj szépen a fenekeden!

Na, tessék, kezdődik.

Összenézünk Heatherrel. Valamelyikünknek közbe kell lépnie, mielőtt elmérgesedik a helyzet.

Átkarolom Danielle-t, és biztatóan megjegyzem:

– Biztos minden tökéletes.

– Anya! – jön oda hozzám Aubrey. – Hiányzik a régi szobám. Az lila volt.

– Biztos vagyok benne, hogy Heather néni megengedi, hogy átfessük.

Megfogom Aubrey apró kezét, és leguggolok mellé, hogy a szemébe nézhessek.

– Olyan színt választhatsz, amilyet csak akarsz.

Heatherre rá se kell néznem, belemegy-e, úgyis tudom, hogy igen. Már az első beszélgetéskor megmondta, bármit csinálhatok a házban, amitől otthon érzem magam. Ráadásul szerintem még örül is az újabb ürügynek, hogy ne kelljen eladnia a házat. Már két éve a barátjával, Elivel él együtt, aki történetesen egy szuperhíres énekes és színész. Eli háza a legröhejesebb hely, amit Harbour Islandon valaha láttam, és Heather mindig is imádta ezt a házat. De nem panaszkodhatok – Heather megmentett attól, hogy vissza kelljen költöznöm a szüleimhez.

Őrület, ahogy megismerkedtek és összejöttek. Ki gondolta volna, hogy a csajos este, amikor négy barátnő elmegy meghallgatni kedvenc gyerekkori fiúbandáját, a Négy Sarokkal Odébb névre hallgató zenekart, egy ilyen szerelemhez vezet majd? Én nem, az holtbiztos.

– Fogadni mernék, hogy Eli segítene, ha megkérnénk rá – jegyzi meg cinkos mosollyal Heather.

– Imád festeni.

– Mit imád csinálni Eli? – A férfi mély hangja betölti a szobát, de az arcát nem látom, mert eltakarják a dobozok, amiket cipel.

Aubrey felsikolt, amikor meghallja Eli hangját, és visszaszalad a szobájába.

Felkacagok, amikor meglátom a szupersztárt, amint a barátnője barátnőjének a dobozait cipeli. Olyan ez, mint valami kozmikus tréfa, amit a világegyetem űz velem.

Heather odalép, és elvesz néhány dobozt Elitől.

– Bébi, nem árt, ha látod is, hogy hova lépsz – korholja a férfit.

Eli ránk néz, ahogy állunk vagy ülünk a szobában, és elvigyorodik.

– Most már értem… A férfiak robotolnak, ti meg dirigáltok, mi?

Ez nagyjából így is van.

– Legalább tanulsz valamit, nagyfiú.

Nicole ismét hátradől, és lehunyja a szemét.

– Miért is szeretitek őt? – kérdezi Eli.

– Nem tudjuk – vonom meg a vállamat. – Próbáltunk megszabadulni tőle, de olyan, mint egy súlyos bárányhimlő. Ha egy pörsenést levakarsz, azonnal ott egy másik és még jobban viszket. Végül abbahagytuk a vakaródzást.

Nincs még négy olyan barátnő, akik jobban különböznének egymástól, mint mi, mégis működik a dolog. Különleges társaság a miénk: közeli barátok vagyunk, de más-más módon kötődünk egymáshoz. Heathert akkor hívom fel, ha zokogni szeretnék valaki vállán. Hármuk közül ő az igazán megértő. Danielle-hez fordulok párkapcsolati vagy gyereknevelési tanácsért, és Nicole-hoz megyek, ha el akarom felejteni az előző estét. Nicole tisztára buggyant.

Azt hittem, Danni az én emberem, de amikor elmondtam neki, hogy válunk, egy kicsit begubózott. Először azt hittem, azért, mert mind a ketten rossz házasságban éltünk, az övé viszont közben már rendbe jött, de aztán felajánlotta, hogy vigyáz a gyerekekre, amíg én dolgozom, úgyhogy talán csak beképzelem a dolgot.

– Vigyázz magadra, Eli! – figyelmeztet Nicole. – Hivatalosan még nem vagy a törzs tagja. Még az is megtörténhet, hogy kiszavazunk a szigetről.

Eli vigyorog, és magához öleli Heathert. Átkarolja a derekát, én meg irigykedve nézem őket.

– Igaz ez, bébi?

Heather a szemét forgatja, és a válla fölött visszafordulva válaszol.

– Szerintem maradhatsz. Bár mérget azért nem vennék rá.

– Nem tudnál legalább várni pár hetet?

Heather vállat von.

– De, elképzelhető.

Eli felkacag, és megcsókolja. Elfordulok, és azt kívánom, bárcsak ne fájna.

Scott is így nézett rám régebben. Játékosak voltunk, szerettük egymás, és kihagyott a szívverésem, ha megláttam. Ő volt az én délceg lovagom, én voltam a királylány, akit megmentett. De a tündérmesének vége. És nem élünk boldogan, amíg meg nem halunk.

Befejezzük a pakolást, és Nicole kidolgozza a belét, hogy a ház rendesen ki legyen dekorálva. Most már értem, miért ő az egyik legjobb lakberendező Tampában. A ház már tényleg otthonosnak látszik.

Néhány óra alatt lényegében végzünk a szobákkal. Nicole irányít, hova kerüljenek a bútorok, és sikeresen összepászítja a régi lakásból átmentett darabokat azokkal, amiket ő hozott.

Scott semmi mást nem engedett elhozni, csak a hálószobabútort. Azt mondta, nem akarja, hogy emlékeztesse közös életünkre. Nem is értem, mire gondolt, de legalább ennyivel kevesebb holmit kell vennem.

– Kikészültem – jelentem be a kanapéra rogyva. Már csak Nicole van itt.

– Én is.

A lábára teszem a kezemet, és várom, hogy rám nézzen.

– Köszönöm. Nélküled nem tudtam volna megcsinálni.

Nicole a kezemre teszi a kezét.

– Ennyivel tartozunk egymásnak.

És valóban. Ha bármelyikünk életében beüt a mennykő, azonnal a segítségére sietünk annak, aki bajba került.

– Bárcsak ne kellene még egyszer végigcsinálni! – jegyzem meg.

– Ha ti is szinglik lennétek, mint én, nem kellene ilyesmitől tartanotok.

Ezen csak nevetek. Nem sok olyat ismerek, mint ő. A saját törvényei szerint él, amit mindig is csodáltam. Bármit gondolhatnak róla az emberek, azt csinál, amit akar. Én pont az ellenkezője vagyok.

Elvárták tőlem, hogy huszonöt éves koromig férjhez menjek, és így is tettem. Anyám hite szerint a házasság első három éve arra való, hogy megteremtsük az alapokat, ezért vártunk a gyerekekkel. Egy anya aztán maradjon otthon, és nevelje a gyerekeit.

Arról elfelejtettek felvilágosítani, mit csináljak, ha repedezik az alap, és a végén minden összeomlik.

– Szerettem férjes asszony lenni. Emlékszem, mennyire vártam, hogy hazajöjjön, annyira hiányzott egész nap – jegyzem meg.

Nicole megmozdul, és a karjára támasztja a fejét.

– Évek óta rosszul bánik veled, Kris. Tartottam a számat, mert úgysem hallottál volna meg, de kínos volt látni. Te és Heather vagytok a legjobbak négyünk közül. Hatalmas szívetek van, de hagyjátok, hogy a férfiak átgázoljanak rajtatok.

– Scott nem olyan, mint Matt – veszem védelmembe a férjemet. Matt nagyon elbánt Heatherrel. Alig egy éve voltak házasok, amikor elhagyta. Scott és én majdnem tizenhét évig voltunk együtt, az első randevútól számítva. – És nem volt mindig ilyen. Ezért is olyan nehéz.

Nicole felsóhajt.

– Igaz, de nem is volt egy nagy durranás. Ne mondd, hogy nem használt ki érzelmileg.

– Állítsd le magad! – szólok rá. Nem akarok beszélni róla, és nem akarom, hogy emlékeztessenek rá, mennyire utálom magam, amiért eltűrtem.

– Én nem ítélkezem. – Nicole megragadja a kezemet. – Tényleg nem. Értem, hogy ő volt a férjed, de nehéz volt végignézni, ahogy egyre távolodtok egymástól.

Könnycsepp gördül végig az arcomon, Nicole átkarol.

– Nem örülök, hogy így alakult. Mind azt reméltük, hogy Scott megembereli magát, és rendbe hozza, amit elfuserált.

– Én is – bólintok, és hátradőlök.

Tudom, hogy nem ítélkezik, ahogy én sem hibáztatom a barátnőimet a választásaikért.

– Majd túl leszel rajta – ígéri Nicole.

Tudom, hogy igaza van. Muszáj, hogy igaza legyen. Nincs más választásom. Van két gyerekem, szükségük van rám. Az anyaság tele van olyan dolgokkal, amiket a gyerekekért megtesz az ember, akkor is, ha nem akarja. Én legszívesebben az ágyban fekve tömném magam gyorséttermi kajával, de nem tehetem. Különben is, nem tudom biztosan, azért vagyok-e szomorú, mert elveszítem őt, vagy mert képtelen voltam felfogni, hogy álomvilágban éltem.

– Nektek köszönhető, ha tényleg túl leszek rajta. Scott egy idióta, tovább akarok lépni.

– Erről van szó! – paskolja meg a lábamat Nicole. – Idióta, távozz!

A kanapéra hajtja a fejét, és nagyot ásít.

– Kimerültnek látszol. Nem alszol itt? – kérdezem.

– Ide hallgass! – Nicole felkapja borral teli poharát. – Tudom, hogy azt hiszitek, perverz vagyok, de férfiakkal szeretem csinálni hármasban, nem puncikkal. Téged szívesen…, de ahhoz többet kellene innom.

Kitör belőlem a röhögés, és a karjára csapok.

– Tiszta hülye vagy!

– De megnevettettelek.

– Az igaz.

Nicole magára teríti a háta mögül előhúzott plédet, és úgy vihogunk, mint valamikor régen. Mesél nekem a legújabb megrendeléseiről, amiken most dolgozik. És persze az új pasiról is, akivel jár. Fogalmam sincs, hogy csinálja, de jó neki. Elégedett, még ha a szerelmi élete kissé röhejes is. Miközben beszél, szinte el is felejtem, hogy ez az első éjszaka, amit új helyen, szingliként és magányosan fogok tölteni.