Copyright © Szekeres Judit

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Borítófotó: Pásztor Csaba

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Szekeres Judit

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-90-8

ELŐHANG

Tikkasztó nyári hőség hevíti a levegőt. A légkondi szüntelenül zakatol, hogy leküzdje az embertelen forróságot. Csak egyetlen szerencsétlen férfi akad a környéken, aki még ilyenkor is képes a formalitásoknak megfelelő fekete zakót és szorosra megkötött nyakkendőt viselni. Talán már ő is rájött, hogy nem a legjobban választotta meg az öltözékét, amikor ideutazott, és ezért olyan ingerült a szállodába érkezésekor. Egyenesen a recepció felé tart, miközben egy gyűrött zsebkendővel törölgeti verejtékes arcát.

– Jó napot, uram! Miben segíthetek? – üdvözli a recepcióshölgy erős latin akcentussal.

– Errefelé mindig ilyen rohadt meleg van?! Legalább a taxiban lenne légkondi – morogja a férfi, miközben csak úgy folyik róla az izzadság.

– Sajnálom, uram. Reméljük, szállodánk szolgáltatásai elfeledtetik önnel a kellemetlenségeket. Milyen névre szól a foglalása? – kérdezi kedvesen a hölgy.

– Lát maga nálam poggyászt?! Nem üdülni jöttem, hanem valamit elintézni, és maga ebben segíthet nekem – morogja arrogánsan a férfi.

– Mondja, kérem, hogyan tudok önnek segíteni? – néz határozottan a férfira a recepciós, mire az a zakója belső zsebéből elővesz egy fényképet, és a pultra dobja.

– Felismeri őket?

– Elnézést, uram, de a vendégeinkről nem adhatunk ki információt. Szigorú diszkrécióval kezeljük az adataikat – hadarja a hölgy.

– Akkor figyeljen most ide – folytatja a férfi, és szúrós szemmel néz a nőre. – Látja ezt itt? – villant meg egy rendőrjelvényt a kezében.

A recepciós szeme hirtelen elkerekedik.

– Látom, de akkor sem tűnnek túl ismerősnek ezek az emberek – hebegi a hölgy, mialatt a rendőr összevont szemöldökkel mérlegeli a recepcióshölgy szavahihetőségét.

– Azt ajánlom, nézze meg jobban még egyszer a képet.

– Rendben – mondja ijedten a hölgy, és kezébe veszi a fényképet, majd néhány másodperc után beszélni kezd. – Van itt egy mézesheteiket töltő pár, talán kicsit rájuk emlékeztetnek. Mr. és Mrs. Samuelson néven jelentkeztek be.

– Hm, Samuelson… – ismételi meg a rendőr, és furcsa vigyorra húzza a száját.

– Ha megkérdezhetem, miért keresi a képen látható személyeket? Bűncselekményt követtek el? – szólal meg a recepciós érezhető aggodalommal a hangjában.

– Maga szerint csak úgy megtettem volna több mint nyolcezer mérföldet, hogy megkérdezzem magától, esetleg ismeri-e őket?! Tudom, hogy itt vannak. Úgyhogy ellenőrizze, a lakosztályukban tartózkodnak-e! Azonnal! – parancsolja a férfi.

– Persze, uram, de előtte szólnom kell a szálloda vezetőjének.

– Ne vesztegesse már az időt! Ha ezek ketten észreveszik, hogy a nyomukban van a rendőrség, azonnal megszöknek.

– Uram, csak néhány perc az egész. Nem szeghetem meg a szálloda szabályzatát, mert különben kirúgnak. Egyébként meg olyan kicsi ez a sziget, hogy nem lehet rajta könnyen elbújni, és főleg nem megszökni róla – jegyzi meg a recepciós.

– Szabályok… – mondja ironikusan a férfi, és felsóhajt. – Tudja mi a szánalmas az egészben?! Hogy mi, akik a szabályok betartásáért küzdünk, az egyenruhánkban izzadunk, a legolcsóbb lyukban kell megszállnunk, és légkondi nélküli taxiban utaznunk. Míg akik azzal foglalkoznak, hogy hogyan szegjék meg a szabályokat, milliomosként habzsolnak az ilyen földi paradicsomban, mint amilyen ez a hely itt, és a végén még simán meg is ússzák, mert mire a maga főnöke idetolja a hájas kövér seggét, addigra ők már egy repülőn utaznak whiskey-t iszogatva, és rajtunk röhögve – háborog a rendőr, amit a recepciós szó nélkül, dermedt arccal hallgat.

– Biztos benne, hogy el akarja kapni őket? – kérdezi a hölgy, mikor a férfi abbahagyta a dühöngését, majd visszateszi a telefont anélkül, hogy beszélt volna a főnökével.

– Most meg mi a büdös francot csinál?! Miért teszi le a telefont?! Hívja már a főnökét! Minden perc számít… – kiabálja dühösen.

– Mennyi extra gázsit kap azért, hogy elkapja ezt a két személyt? – kérdezi a hölgy.

– Tessék?! Fizetésért dolgozom, ez csak a munkám része. De ha nem hívja azonnal a főnökét, maga nulla gázsit fog kapni hónap végén, mert bepanaszolom, és elintézem, hogy azonnal kirúgják! Világos?!

– Világos, mint a maga inge – replikáz a nő, miközben cinikus pillantást vet a rendőr fehér ingén lévő fekete olajfoltra, amit valószínűleg a taxiban szerzett kiszálláskor.

– A francba! Még ez is?! Most még tisztítót is kell keresnem – bosszankodik tovább a férfi, olajfontos ingére pillantva.

– Nézze, ha ennyire elégedetlen a munkájával, akkor talán mégsem kellene elkapnia őket. És még pénzt is kereshetne – szól a hölgy.

– Mire gondol?! Álljak be maga mellé recepciósnak?! – gúnyolódik a rendőr.

– Én segíthetek önnek eljutni hozzájuk anélkül, hogy bárkinek is szólnék róla, de csak akkor, ha nem juttatja őket börtönbe – mondja a nő.

– Talán a cinkostársuk?! – ráncolja össze a szemöldökét a rendőr.

– Most már értem, miért van annyi rendőrös vicc – csipkelődik a hölgy. – Gondolkodjon már! Ha eljut hozzájuk, de mégsem vágja őket sittre, akkor akár alkut is köthet velük – mondja a recepciós, összedörzsölve a hüvelyk- és a mutatóujját.

– Szóval pénzről beszél – értelmezi a nő gesztusát a rendőr.

– Nagyon sok pénzről, amiből remélem, nekem is jut majd egy kis részesedés – kacsint a nő.

– Hogy mit ki nem ad a maga esze?! Na, nézze már meg, hogy a szobájukban vannak-e azok ketten. Az meg, hogy mit csinálok velük, legyen az én dolgom. Maga csak végezze a munkáját, ha nem akar hamarosan utcát söpörni. Kint amúgy pokoli meleg van – dörmögi a rendőr.

– Nincsenek a szobájukban – feleli a nő, figyelmen kívül hagyva a rendőr fenyegetését.

– Honnan tudja, hiszen meg sem nézte?!

– Látom őket, nézzen csak a háta mögé. Épp most léptek be a hallba és, ha nem tévedek, egyenesen a lakrészükre tartanak azzal az üveg pezsgővel – mutat a távolban sétáló vidám párra a recepcióshölgy.

– Rendben, akkor adjon nekem egy nyitókártyát a lakrészükhöz! – feleli a rendőr.

– Ahogy kívánja, uram – válaszolja a recepciós. – Na, és eldöntötte már, hogy mit tesz velük? – kérdezi kacéran, miután átnyújtotta a nyitókártyát.

– Azt elég, ha én tudom – feleli halálkomoly arccal a rendőr.

1. FEJEZET

MADÁRLÁTTA VENDÉG

JENNA
New York, USA

Két hónappal ezelőtt még a kaliforniai Stanford Egyetemen a körmömet rágva készültem az utolsó vizsgáimra, most pedig már az első rendes munkámat töltöm a MUSG Technology Lcc. nemzetközi cég New York-i irodájában kezdő pénzügyelemzőként. Amióta megkaptam ezt a melót, az életem teljesen megváltozott. Az első igazi változást a Brooklynba költözésem jelentette, az azt követőt pedig egy többéves kapcsolatomnak a vége. Az utóbbira nem szívesen gondolok vissza, ezért inkább maradok a költözésnél. Végtelenül nagy kupival járt. Még most is rosszul vagyok, ha csak rágondolok a tornyokban álló dobozokra a lakás közepén. Azt szokták mondani, minden rosszban van valami jó, pedig ebben a rendetlenségben semmi jót nem láttam, mindaddig, míg a kezembe nem akadt egy régi füzet, amelybe még iskoláskoromban írtam. Tizenkét évesen még arról álmodtam, hogy egyszer majd könyveket fogok írni, nem pedig számokkal bajlódni, mint amit jelenleg pénzügyelemzőként teszek. Viszont nem bánom, hogy így alakult, hiszen szeretem a munkámat, és baromi szerencsés vagyok, hogy Steve a főnököm. Rengeteget segít nekem, és mindenben számíthatok rá. Ettől függetlenül, miután rátaláltam az évek során feledésbe merült ceruzával teleírt négyzethálós füzetemre, újra felébredt bennem a vágy, hogy írjak. Azóta, amikor csak van egy kis szabadidőm, többnyire esténként, kiírok magamból néhány sor gondolatot. Ki tudja, talán egyszer még könyv születik belőle. Bár jelenleg nem ez az elsődleges célom, hanem hogy az írással felszabadítsam a lelkemet, és kicsit megfeledkezzek a mindennapokról. Szóval az elmúlt néhány hét rendesen átrendezte az életemet. Egy biztos, minden értelemben jót tett nekem. Sokkal összeszedettebb lettem, és amit igazán élvezek, hogy senkinek sem tartozom beszámolóval. Van, hogy este éjfélkor eszembe jut sétálni egyet a negyedben. Olyankor magamra kapok valamit, s már mentem is a kívánságom után. Ha pedig hétvége van, délig ki se kelek az ágyból. Ezt mondjuk, otthon lehetetlen lett volna megtennem, mivel az öcsém, Áron, már reggel az elektromos gitárját bömböltette a szomszéd szobában. Nem tagadom, tényleg van benne tehetség, de reggeli ébresztőnek akkor is kemény. Ja, és még valami… Néha elszívok egy szál cigarettát. Bevallom, ez nem tartozik a legjobb szokásaim közé, magam is jól tudom, de legalább nem vagyok függő. Egy doboz cigi két vagy három hétig is eltart nálam. És hogy ezt az egészségre káros szokásomat ellensúlyozzam, jógázni szoktam. Ha már itt tartunk, napok óta nem gyújtottam rá. Talán tarthatnék most egy ötperces szünetet egy kávé és egy rövid cigi kíséretében úgy, hogy Steve ne lássa meg. Utálja a cigis kollégákat.

– Jenna, elkészült már a hónapzáró jelentés? – lép be az irodába Steve.

A francba, lőttek a szünetemnek.

– Nem, Steve, sajnos még nem tudtam befejezni. Hiányzik néhány adat a spanyolországi lánctól. Amint megkapom őket, azonnal átküldöm neked.

– Már tegnap meg kellett volna lennie. Írj nekik egy emlékeztetőt, olyan jó nagy piros, kövér és aláhúzott betűkkel, tíz felkiáltójellel a végén – hadarja felspannolva, majd eltűnik az irodaajtóban.

Persze tudom, ezt ő se gondolja komolyan. Túlságosan új vagyok a cégnél ahhoz, hogy ilyenfajta levelekkel csatázzak a kollégákkal. Írok inkább helyette egy szívélyességtől túlfűtött emlékeztetőt, s míg a válaszukra várok, addig sort ejtek arra az ötperces szünetre, amit Steve az előbb majdnem meghiúsított. Az irodaház dohányzók számára kijelölt részlegébe megyek, és a falhoz rögzített pulthoz állok, hogy felhörpintsem a kávémát, míg elszippantok egy szál cigit.

– Jenna, te mit keresel itt? Nem tudtam, hogy te is dohányzol! – Mintha csak mellém teleportálta volna magát, olyan váratlanul jelenik meg Margarett, a kolléganőm.

– Igazából nem dohányzom… – magyarázkodok.

– Nyugi, nem árullak be Steve-nek – mosolyodik el az ideges mentegetőzésemen, és mellém áll, hogy ő is rágyújtson. – Tudod, én is csak nemrég kezdtem el dohányozni, pontosabban a válásom után.

– Sajnálom – szólok együttérzőn.

– Ugyan, nincs mit sajnálni ezen. Én adtam be a válópert. Az a szemét fűvel-fával megcsalt, még talán ezt a csészét is képes lett volna itt helyben megcsinálni… – magyarázza savanyú humorral, míg én meglepődve hallgatom. Kissé furcsállom, hogy alig váltottunk eddig egymással néhány szót, máris ilyen közvetlen beszélgetésbe kezd velem. Viszont ez csakis azt jelentheti, hogy elég bizalmat keltettem benne, amit mindenesetre értékelek.

– Értem – felelem, mert hát mi más okosat tudnék erre mondani.

– Egyébként, hogy tetszik az új munkád? Ahogy észrevettem, egészen belejöttél már a dolgokba a cégnél – vált témát Margarett.

Nyilván látja rajtam, hogy nem kívánok a lelki terapeutája lenni. S miközben ezt kérdezi tőlem, ujjaival a vállig érő, egyenesre vasalt fekete haját fésülgeti, amiről eszembe jut, hogy ma délután időpontom van a fodrásznál. Csak el ne felejtsem!

– Tetszik, bár még nagyon az elején vagyok. Mindössze két hete kezdtem, szóval még mindig tanulófélben vagyok – felelem tartózkodóan.

– Rám számíthatsz! Ha bármi kérdésed van, szívesen segítek neked – ajánlja fel kedvesen.

– Nagyon köszönöm! – válaszolom, s ekkor sípol egyet a mobilom.

Egy üzenet Christől, az exemtől. Nem akarom megnézni, hogy mit írt, hiszen úgyis tudom, hogy biztosan csak találkozni akar velem. Ő még mindig azt hiszi, hogy újrakezdhetjük, pedig én egyáltalán nem így érzem.

– Valami gond van? – kérdezi Margarett, miután szúrós szemmel bámulok a telefonomra.

– Jaj, dehogy. Csak egy üzenet – felelem visszatérve a jelenbe. – A volt barátomtól – teszem hozzá, viszonozva ezzel az előbbi közvetlenségét.

– Ezek szerint mindketten hasonló cipőben járunk – vonja le a következtetését Margarett elmosolyodva.

– Mondhatjuk, bár Chris nem az a fajta pasi, hogy mindenkit, még a bögrét is… Mármint érted… – utalok viccesen a nőcsábász férjére, mire ő csak legyint egyet.

– Tudod, ránk, nőkre mindig azt mondják, hogy túl bonyolultak vagyunk. Ez azért van, mert a férfiak meg nagyon könnyen megfejthetők. Kizárólag egy dolog irányítja őket, mégpedig a farkuk. Van köztük, aki ezt udvarlásnak tudja álcázni, de a lényeg akkor is mindig ugyanaz, hogy megdugjon. Ezt idővel te is megtanulod. Nincs kivétel, jusson eszedbe a legközelebbi randidnál – tanácsolja Margarett, én pedig nem igazán tudok állást foglalni a témában, hiszen Chrisen kívül más pasival eddig még soha nem volt komolyabb dolgom.

– Köszi, Margarett, a felvilágosítást. Figyelni fogok rá a jövőben. Bár nem hiszem, hogy egyhamar randim lesz. Semmi kedvem nincs hét év kapcsolat után ilyen gyorsan ismét lekötni magam – mondom, miközben megerősödik bennem az érzés, hogy milyen jó szinglinek lenni. – Viszont most ne haragudj, de vissza kell mennem az irodába. Az az öt perc, amit a szünetre szántam, már letelt, és még egy csomó mindent be kell fejeznem a nap végéig – magyarázom.

– Menj csak, persze! Én is mindjárt megyek. Addig se gondolok a férfiakra – feleli Margarett kacagva.

Visszasietek az irodámba, és mikor belépek az ajtón, Steve áll a székem mellett a megszokottnál komolyabb arckifejezéssel. Hirtelen arra gondolok, hogy ki tudja, mióta vár már rám, és most dühös, amiért nem szóltam, hogy kimegyek pár percre.

– Ne haragudj, Steve, szükségem volt egy kis szusszanásra – szólok, mielőtt bármit is mondana.

– Most tudtam meg, hogy holnap Washingtonba kell utaznom, így nem tudok holnap bejönni az irodába – mondja a legkevésbé sem foglalkozva azzal, hogy én honnan jövök, ami őszintén megnyugtat.

– Értem, ha bármiben tudok segíteni, csak szólj, kérlek – mondom buzgón.

– Valóban kelleni fog a segítséged, mert holnap egy nagyon fontos megbeszélésem lett volna egy pénzügyi konzultánssal, aki egyenesen Európából utazik ide, hogy segítsen néhány fontos kérdésben. Túl késő, hogy lemondjam ezt a megbeszélést vele. Viszont nekem mindenképpen Washingtonba kell utaznom, mert a főnököm főnöke ott akar látni. Semmi értelmét nem találom annak, hogy filozofálással vesztegessem ott az időmet ahelyett, hogy megoldást keresnék a problémáinkra… Áh, mindegy! Nem terhellek téged ezzel – mérgelődik.

– Mint már mondtam, én örömmel segítek, de nem hiszem, hogy képes lennék helyettesíteni téged a megbeszélésen – mondom kissé idegesen, miközben elképzelem magam, amint éppen egy tapasztalt pénzügyi szakértővel tárgyalok.

– Nem, dehogy, szó sincs arról. Csak arra szeretnélek megkérni, hogy viseld gondját a vendégnek, és add át neki az irodámat, míg nem vagyok itt. Én majd Skype-on keresztül megpróbálok vele egy rövid megbeszélést tartani.

– Ezzel az erővel Európában is maradhatott volna, onnan is lehet skype-olni – jegyzem meg egy csepp iróniával a hangomban, mire Steve savanyúan bólint.

– Ezt én is tudom, és szerintem abból, hogy nem leszek itt holnap, leszűrheti, hogy mi a legnagyobb gond a cégünkkel. Képtelenek vagyunk észszerű prioritást felállítani. Holnap a főnökömnek a főnöke egy bla-bla-bla konferenciát fog tartani ahelyett, hogy megoldást találnánk a konzultásunkkal néhány égető kérdésre – hadarja frusztráltan.

– És mi a neve a vendégünknek? Csak hogy be tudjam azonosítani, amikor megérkezik – szakítom meg a gondolatmenetét.

– John Mark a neve és Madridból utazik ide – feleli.

– Semmit ne aggódj! Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy a konzultáns ne gondoljon rólunk rosszat – felelem biztatóan.

– Na, majd meglátjuk – feleli szkeptikusan, és elhúzza a szája sarkát.

Néhány órával később, miután végeztem a munkával, és elhagytam az irodát, a forgalomtól nyüzsgő utcákon sétálok a telefonommal a kezemben, amin a Google Maps segítségével próbálom megkeresni azt a fodrászszalont, ahol pontosan negyedóra múlva időpontom van. Nem ismerem még eléggé a várost ahhoz, hogy egyedül is meg tudjam találni a keresett címet, főleg, hogy korábban soha nem jártam ebben a szalonban. Viszont a fórumokon csak jót írtak róla, ezért remélem, hogy nem szúrják el majd a hajam. Habár csak egy sima vágást szeretnék, így gondolom, abból nem történhet semmi katasztrófa. Egy kis bóklászás után végül megérkezem. Ugyanolyan jól néz ki a szalon, mint a képeken és, amint látom, vendég is van bőven. Ez elég bizonyíték számomra, hogy az aggodalmam eloszlassam. Négy fodrász dolgozik egyszerre, jelenleg egyetlen szabad szék sincs. Úgy látszik, várnom kell.

– Miss Sutton? – fordul hozzám a hölgy, aki az időpontokat kezeli.

– Igen, Jenna Sutton vagyok. Hatra van ma időpontom – válaszolom.

– Hajvágás, igaz? – kérdezi.

– Igen, csak egy sima hajvágás. Egyenesre – magyarázom.

– Ezt majd a fodrászunkkal fogja megbeszélni – szól kedvesen a nő, mire az egyik fodrász hozzám lép.

– Innen átveszem magát. Jöjjön velem, kérem! – mondja a mesterfodrásznak tűnő férfi, és a székhez kísér.

Leülök, a nyakam köré igazítja a hajvágó perelint, és fésülni kezdi a hajam.

– Mit szeretne? – kérdezi.

– Csak a töredezett végeket levágni. Nem kell sokat rövidíteni rajta. Szeretem, ha a vállamra hull – felelem.

– Azzal nincs gond. Egyébként még soha nem festette a haját? – kérdezi csodálkozva a fodrász.

– Csupán egyszer festettem be egy színes samponnal, még tinédzserkoromban. Tudja, én igazán szeretem a természetes hajszínemet – válaszolom elégedetten.

– Ne értsen félre, szép világosbarna a hajszíne, viszont a maga csodás smaragdzöld szemét még jobban kiemelné, ha ennél még világosabb árnyalatra váltana – tanácsolja a fodrász.

– Dehát az már szőke lenne. Biztos benne, hogy jól állna nekem? – kérdezem pici kétellyel a hangomban, majd arra gondolok, hogy miért is ne? Annyi minden változott az életemben az utóbbi időben, talán itt az ideje, hogy a kinézetemre is sor kerüljön. Nem is azért, mert annyival jobban állna egy új frizura, hanem mert változtatásra van szükségem.

– Rendben van, magára bízom – felelem elszántan.

A pörgős zeneszámok elterelik a figyelmemet az idő múlásáról, míg a tükörből nézem, hogy a fodrász mit tesz a hajammal. Majdnem az összes tincsemet fóliával vonja be, amitől egy űrlakóhoz kezdek hasonlítani. Ezt leszámítva egészen jól szórakozom, és izgatottan várom, hogy végre lássam a végeredményt.

– Íme, meg is volnánk – mondja lelkesen a fodrász vagy másfél órával később.

– Tökéletes! – felelem elragadtatva. Első látásra beleszerettem az új frizurámba. – Köszönöm, hogy rábeszélt erre a változásra! Imádom az új hajszínemet. Nem gondoltam volna, hogy ennyire jól áll nekem a melír – áradozok, miközben a tükörben nézegetem magam.

– Az én kezem alatt még soha nem született rossz frizura – feleli büszkén a fodrász.

– És én ezt csak megerősíthetem – mosolygok elismerően, majd elégedetten távozom.

Annyira felpörgetett ez a dolog, hogy legszívesebben most azonnal melegítőre cserélném a ruhámat és futnék egy kört a városban. Viszont ma este nem teszem, és ennek csakis az az oka, hogy nem akarom elrontani a frizurámat. Ugyanilyen állapotban szeretnék holnap munkába menni. Egyébként is, az én gondom lesz az a Steve által említett konzultáns. Ha már a cégünk eredményessége nem elég meggyőző, legalább a frizurám legyen az. Útközben hazafelé eszembe jut, hogy jó lenne vacsizni valamit, mert ma este valószínűleg sokáig ébren leszek, mivel rengeteg dolgot szeretnék még leírni. Tele vagyok ihlettel, és az ilyen alkalmakat nem szalaszthatom el. A lakásom alatt van egy étterem, ahova néha be szoktam térni. Csak azért nem járok gyakrabban le, mert múltkor a pincér srác rám hajtott, és tök kellemetlen helyzetbe hozott. Egyáltalán nem az esetem a pasi, és végtelenül rámenős, ezért jobbnak tartom elkerülni a helyet, mint hogy újabb ciki helyzetbe kerüljek vele. De szerencsére ma délután nem ő dolgozik, így aggodalom nélkül foglalok helyet az egyik asztalnál. Úgy érzem, ma már semmi nem ronthatja el a kedvem. Mialatt a menüt nézegetem, és azon töprengek, hogy mit rendeljek, csörögni kezd a telefonom. Meg sem kell néznem, már tudom is, hogy Chris hív, mert csak az ő hívásakor szól ez a csengőhang. A fenébe, még el sem olvastam a ma délutáni üzenetét.

– Szia! – köszönök bele a telefonba.

– Szia, Jenna. Elolvastad az üzenetemet? – kérdezi.

– Nem, Chris, még nem volt rá időm. Miért, valami fontosról van szó?

– Szereztem The Script koncertjegyeket holnap estére. Tudom, hogy szereted őket – mondja lelkesen.

– Chris, tényleg kedves tőled, de holnap estére már mást tervezek – felelem, és közben borzalmasan érzem magam, amiért össze kell törnöm az álmát.

– Randizol valakivel?

– Kérlek! Senkivel sem randizok. De ha azt is tenném, akkor sem tartozom neked magyarázattal, ezt már egyszer megvitattuk – förmedek rá.

– Ne haragudj – mondja letörten. – Ha majd kedved lesz beszélgetni, vagy esetleg meginni valamit, tudod a számom – folytatja rövid szünet után.

– Persze hogy tudom. És köszönöm – mondom őszintén, majd bontom a vonalat.

Hát igen, ha már a pincér pasi ma nincs itt, hogy kínos helyzetbe hozzon, akkor az exem teszi azt. Igazából ebben nem is lenne semmi kínos, ha nem hatna olyan szörnyen a lelkiismeretemre. Nem akarom őt bántani, viszont boldoggá tenni se tudom. Átkozott érzés, ha valakit szeretsz, és az nem viszonozza, mint ahogy az is, ha téged szeretnek, és te nem tudsz ugyanúgy érezni.

A perceken át tartó nyomasztó lélekmarcangolás után megrendelem a vacsorámat, és hamar elfogyasztom, hogy mielőbb hazamehessek. Mivel ugyanabban az épületben lakom, amelyikben az étterem található, így csak fel kell lépcsőznöm a harmadikra, letudva ennyivel a mai edzést. A lakásba érve minden ugyanúgy áll, mint ahogy tegnap éjjel hagytam, amikor a hosszú órákon át tartó írás után ágyba zuhantam. Valószínűleg ugyanezt fogom ma is tenni, meg holnap is, meg még az azutáni estén is, mert jelenleg az írás az egyetlen dolog, ami kerekké teszi a napjaimat. Talán, ha nem lenne annyira sivár az életem a szerelem terén, akkor nem is lenne ekkora szükségem az írásra. Viszont így, szingliként, írás közben legalább kedvemre fantáziálhatok arról, hogy milyen lenne számomra a nagy ő, ha egyáltalán létezik.

Otthoni ruhára váltok, töltök magamnak egy pohár vörösbort. Naponta csak egy pohárral szoktam meginni, ami arra jó, hogy kellően ellazuljak, és a gondolataim még inkább felszabaduljanak. A számítógép elé ülök, és ihlettől megszállva írni kezdek. Nem számolom a sorokat vagy az oldalakat, kizárólag az érzelmeim diktálnak. Megszűnik számomra a külvilág, és belecsöppenek abba a világba, amit egyedül én kreáltam. Hallom a gondolataikat, érzem a vágyaikat, átélem velük az összes eseményt úgy, mintha kettős életet élnék. Egy valóságos csoda, akárcsak az én szomjam, mert amikor az egyik percben kiszakadok a fantáziavilágomból és visszatérek a jelenbe, arra leszek figyelmes, hogy már a harmadik pohár bort fogyasztom. Ez nem vall rám, mégsem hagyom abba. Az utolsó cseppig kiürítem a poharat, majd úgy döntök, lefekszem. Holnap új nap vár rám, méghozzá kemény, hiszen Steve nem lesz bent, pedig csak ő tudna segíteni nekem, ha bármi gondom adódna a munkával kapcsolatosan.

A reggeli csúcsforgalomban a járdán állva próbálok leinteni egy taxit. Későn ébredtem, ami nem meglepő, hiszen nagyon sokáig írogattam, na meg borozgattam tegnap este. Még most is kóvályog tőle a fejem. Szerencsére a frizurám semmit sem változott tegnap óta. Az legalább majd elvonja a figyelmet a fáradt arcomról. Hosszú perceken keresztül próbálok sikertelenül lestoppolni egy taxit, de végül nagyjából a tizedik végre meg is áll, és én gyorsan beugrok a hátsó ülésre. Megadom a cég címét, és innentől már csak azért szurkolok, hogy ne kerüljünk dugóba. Ma nem késhetek el, főleg hogy vendégem is lesz. Nem lenne jó, ha a konzultáns előbb megérkezne, mint én. Amint megáll az irodaház előtt a taxi, a lehető leggyorsabban fizetek, és felrohanok az irodámba.

– Jenna, jól vagy? – kérdezi Margarett, miután látja sietségemet.

– Igen, persze. Csak a csúcsforgalom készített ki. Na, meg ma később indultam a megszokottnál – felelem levegőért kapkodva, miközben beindítom a számítógépemet. – Egyébként érkezett hozzánk vendég? Steve-hez érkezik ma Madridból egy bizonyos John Mark.

– Nem tudok róla. Biztosan nincs még itt – feleli Margarett.

– Huh, az jó – szusszantok egy nagyot megkönnyebbülve. – Ha véletlenül betévedne hozzád, kérlek, vezesd ide. Steve kért meg rá, hogy viseljem gondját, míg itt van.

– Rendben, Jenna. Viszont ha jól látom, történt veled valami tegnap óta – jegyzi meg, s fürkésző tekintettel méreget.

– Velem? Ugyan mi? – kérdezem értetlenül.

– A hajad. Befestetted? – kérdi csodálkozva, én pedig már teljesen meg is feledkeztem az újításról.

– Igen. A fodrász tanácsolta ezt a színt – kezdem magyarázni, amikor váratlanul belép az irodába egy ismeretlen férfi.

– Elnézést, mintha valaki a nevemet említette volna az előbb. – Egy magas, dús fekete hajú férfi, aki klasszikus fekete öltönyt és fehér inget visel, kezében egy aktatáskával tűnik fel az ajtóban.

– Jó napot, uram! Mr. John Markhoz van szerencsém? – kérdezem kedvesen, majd hozzásétálok, hogy üdvözlésül kezet nyújtsak neki.

– Igen, én vagyok. Az SPG Consultancy-tól jöttem, Madridból. Mr. Steve Nealsonnal van ma megbeszélésem – feleli a sármos férfi.

– Tudok róla, uram. Jenna Sutton vagyok, Mr. Nealson, a főnököm említette az ön érkezését. Sajnos neki sürgősen el kellett utaznia Washingtonba, ezért csak Skype-on keresztül tud ma önnel tárgyalni – világosítom fel a vendéget.

– Ez így nem lesz túl kényelmes. Tegnap azért töltöttem az egész napomat utazással, hogy élőben vitassuk meg a dolgokat – méltatlankodik. – De persze erről maga nem tehet – teszi hozzá kedvesen.

– Megértem uram, és sajnálom. Addig is foglaljon helyet Steve irodájában, ami ma egész nap az ön rendelkezésére áll.

– Köszönöm szépen! – feleli udvariasan az idegen, én pedig Steve irodájába vezetem őt.

– Ha bármire szüksége lenne, kérem, csak szóljon. Esetleg hozhatok önnek egy kávét? – kérdezem.

– Nem, köszönöm. Vigyáznom kell a koffeinnel, nem tudok tőle aludni. Viszont jó lenne, ha be tudnák kapcsolni a légkondit. Pokoli meleg van itt – mondja a férfi.

Még soha nem szabályoztam az irodai légkondit, de csak nem olyan nagy ügy. Steve íróasztalán megtalálom a távirányítót, amin egy gombnyomással bekapcsolom a hűtés funkciót. Azután magára hagyom a vendéget, és visszamegyek a saját irodámba, ahol Margarett még mindig az asztalom mellett áll.

– Hol is hagytuk abba? – kérdezem felpörögve.

– Én a hajadról érdeklődtem, viszont ez a vendég jobb sztorinak ígérkezik – kacag fel. – Ki ez a pasi?

– Életemben először látom. Csak annyit tudok róla, hogy egy konzultáns Madridból, aki ma nem fog Steve-vel találkozni, és ezért eléggé pipa – magyarázom.

– Nekem nagyon bejön ez a latin csődör típus – somolyog a kolléganőm.

– Pedig a neve egyáltalán nem hangzik latinosan: John Mark. Attól, hogy Madridban él, még nem azt jelenti, hogy spanyol is – próbálom elhessegetni Margarett irracionális ábrándozását.

– Tök mindegy, fekete a haja és tüzes a szeme. Nekem az már magában is elég. Főleg most, hogy újra egyedülálló lettem – vigyorog Margarett.

– Jenna, elnézést, hogy félbeszakítom a társalgást, de szólna kérem a karbantartóknak? Valami nincs rendben a maguk hűtési rendszerével. Amióta bekapcsolta a légkondit, csak még melegebb lett. – A konzultáns dugja be a fejét az irodám ajtaján.

Nem is tudom, hogy most elpiruljak vagy inkább kívánjam azt, hogy a föld nyíljon meg alattam, hiszen fogalmam sincs, hogy mit hallott abból, amiről az előbb Margarett-tel beszélgettünk.

– Természetesen, uram – válaszolom. – Kérlek, szerezd meg a karbantartók számát, és szólj nekik, hogy ellenőrizzék a hűtési rendszert! – fordulok Margaretthez, mielőtt elhagyom az irodát, hogy visszakísérjem Mr. Markot Steve irodájába, és én magam is ellenőrizzem, hogy nem nyomtam-e véletlenül rossz gombot, amikor az előbb megpróbáltam bekapcsolni a hűtést. Bár szerintem arra már egyedül is rájött volna. Egyébként is, ő a férfi, és a férfiaknak általában van érzékük a kütyükhöz.

– Kinyithatom az ablakot? – kérdezi, miközben én sorra próbálom a légkondi távirányítóján lévő funkciókat.

– Hagyja csak, majd én segítek – mondom segítőkészen, abbahagyva a távirányítóval való bajlódást.

Amennyire csak lehet, kitárom az ablakot, hogy minél rövidebb idő alatt minél több levegő áramolhasson be. Azonban ekkor valami egészen váratlan dolog történik. Olyan, amire álmomban sem gondoltam volna. Egyszerre egy kis madár röppen be az ablakon, és ezzel majdnem a szívbajt hozza rám. Ha jól látom, egy fecske. Úgy szeli a levegőt, mint a villám. Szerintem legalább annyira megijedt ő is tőlem, mint amennyire én tőle, amikor berepült az ablakon.

– Te jóságos ég! – kiáltok fel a váratlan vendég láttán, aztán próbálom kiterelni szerencsétlen madarat az ablakon. De hiába, csak ide-oda suhan, majd az egyik magas szekrény tetejére száll. Most hogy a francba zavarjam ki ezt a fecskét?! Magas sarkú cipőt és szűk ruhát viselek. Ez az öltözék a legkevésbé sem alkalmas a madarászáshoz.

– Ne aggódjon, megleszek a madárral – mondja zavartalanul John.

Csak remélni tudom, hogy nem fog Steve asztalára piszkolni a fecske. Alig bírom ki, hogy ne nevessek, de valahogy mégis visszafogom magam, és az irodámba megyek.

Bármennyire is összpontosítok a munkámra, állandóan az jár az eszemben, hogy mit csinálhat most John és a madár, de semmiképpen sem akarok ismét zavarni, még a végén félreértené az igyekezetemet. A belső Skype rendszerünkből érkezik a számítógépemre egy üzenet.

Margarett Ruamon

A légkondi helyreállítva.

Remélem, nem hűti le túlságosan a latinunkat.

Még a végén kioltja a tüzét.

Jenna Sutton

Kösz! ………smiley

Nem fűzök további megjegyzéseket kolléganőm üzenetére, mert a céges IT-csapat mindenre képes, és sohasem tudhatom, mikor fog valaki beleolvasni az üzeneteimbe. Ezenkívül úgy döntök, hogy a fecskés dologról sem szólok, mert akkor biztosan a hasunkat fognánk a nevetéstől, az meg azért nem lenne jó, mert hallanák a kollégák is. Jobb lesz ezen holnap nevetni, amikor mindkét vendégünk elment, John és a madár is.

Csörögni kezd a telefonom, Steve keres.

– Igen, Steve? – szólok bele.

– Szia, Jenna! Most fejeztem be Mr. Markkal a konferenciát. Kérlek, kérdezd meg tőle, szeretne-e ebédelni, vagy esetleg szüksége van-e még valamire.

– Persze, Steve. Egyébként minden jól ment? – érdeklődöm.

– Úgy tűnik, igen – válaszol nem kevés optimizmussal a hangjában, aminek felettébb örülök, mert így holnap nagy valószínűséggel jó passzban fogom találni őt.

Amint befejeződik a hívás, Johnhoz megyek, hogy megkérdezzem tőle mindazt, amire Steve megkért. Ám amikor belépek az ajtón, váratlan meglepetés ér. Éppen a laptopját pakolja az aktatáskájába.

– Máris indul? – kérdezem csalódottan.

– Igen, van egy kis elintéznivalóm a városban. A későbbi konferenciákat pedig majd a szállodából intézem. Mindenesetre nagyon köszönöm az eddigi segítségét – mondja udvariasan.

– Igazán nincs mit, és elnézést a madaras jelenetért. Remélem, gond nélkül sikerült kiterelnie – mondom, miután sehol sem látom a kis madarat.

– Ugyan, egészen jól megvoltunk, míg rám nem unt – mondja viccesen. – Aztán becsuktam az ablakot, hogy ne jöhessen vissza. Szerintem ezek után ne ajánlja fel másnak a szellőztetést – tanácsolja mosolyogva.

– Nem fogom, az biztos – válaszolom félig nevetve, majd kikísérem.

– Innentől már egyedül is kitalálok – mondja a liftnél.

– Rendben van. További jó utat, Mr. Mark! – köszönök, és kezet nyújtok.

– Köszönöm. Magának is minden jót, Miss Sutton! – viszonozza a köszönésem, miközben most először hosszasan a szemembe néz. Aztán eltűnik a liftajtóban.

Bár már nem látom őt, még mindig a lift előtt állok, és csak bámulok magam elé. Nem tudom, hogy mit is akartam az előbb még csinálni, mintha a fejemből minden kitörlődött volna. Az egyetlen dolog, amire most gondolni tudok, hogy ennek a Johnnak milyen piszok különös tekintete van. Margarett szerint tüzes, pedig én inkább az ellenkezőjét érzem. A közelsége különös, de kellemes érzéseket ébreszt bennem. Olyasfélét, amilyentől az ember inkább lúdbőrös lesz. Szerintem ő az a tipikus hűvös, de sármos férfi, akinek fél mozdulat is elég ahhoz, hogy egy nőt meghódítson. Nem kell túlhajtania magát, szerepelni, feleslegesen szót csépelni, mert a belőle áradó sármosság helyette mindezt könnyűszerrel megteszi. Azt hiszem, ezt az egyedi jellemvonást még a könyvemben is fel fogom használni. Ki gondolta volna, hogy a mai találkozásom egy profi pénzügyi tanácsadóval nem a hivatalos szakmám terén fog újabb tapasztalattal gazdagítani, hanem helyette ihletet ad, hogy valami gyönyörűt alkossak?

Összeszedem a gondolataimat, és visszamegyek az irodámba, még mielőtt valamelyik kolléga észrevenné, hogy már percek óta a lift előtt állok elveszett tekintettel a semmibe bámulva. De legalább jó érzés tölt el, amikor az órámra pillantok, mivel azt jelzi, hogy nemsokára lejár a munkaidőm, és végre ma időben hazamehetek, hogy aztán a kényelmes pizsamámban egy pohár vörösbor mellett az összes John által kapott ihletet kiírhassam magamból. Már alig várom, mert tudom, hogy pokolian fogom élvezni!

2. FEJEZET

SÁRGA KÖDBEN ÉBRED A NAPVILÁG

JENNA
New York, USA

A mai nappal hivatalosan is ősz lett. Erre nem csupán a naptár emlékeztet, de a szél is, ami ma munkába menet elkísért. Tucatnyi megsárgult falevél követte lépteimet a járdán, amelyek közül az egyik olyan figyelemfelkeltő volt az élénksárga színe miatt, hogy nem tudtam mellette elsétálni. Így felemeltem és a zsebembe tettem. Minden egyes megvénült, földre hullt falevél egy teljes évszak emlékét őrzi. A közelében elhaladók lépteit, az alatta játszó gyermekek kacaját, a nyári esők váratlan zuhatagát, és még megannyi eseményt. Viszont nekem most ő lett az emlékem. Egy egyszerű, megsárgult falevél, amely életem első New Yorkban töltött őszére emlékeztet. Az irodai asztalom sarkára tettem, mint dekorációt. Tudom, sokan furcsállnák, mivel a legtöbb kollégám asztalán fénykép vagy más egyéb emléktárgy áll, nekem viszont egy szimpla, utcán felszedett falevél.

Miután Steve visszajött a legutóbbi washingtoni útjáról, kiderült, hogy előléptették. Emlékszem, milyen dühösen ment el arra az útra. Akkor még nem sejtette, hogy csak a kinevezését akarta a főnöke ünnepélyesen bejelenteni. Azóta mintha kicserélték volna, egyszer sem hallottam őt panaszkodni. Főleg, miután saját asszisztenst kapott, akinek egy csomó feladatot át tud passzolni. És így legalább én is a munka javára tudok koncentrálni, ami jelenleg egy új európai projekt költségvetésének a tervezése. Annyi adatot kell nap mint nap átrágnom, hogy egész nap csak a számítógépbe bámulok, azután hazamegyek és ismételten a laptopomat bújom elalvásig. Nem csoda, hogy úgy néz ki a szemem, mintha egész éjjel hegesztettem volna. De mi mást tehetek, hiszen mindkét munkámat szeretem. A regényem írásával olyan jól haladtam az elmúlt hetekben, hogy hamarosan befejezem. Ideje lenne kiadó után néznem. Ha már egyszer leírtam, miért is ne köttethetném lapokba? Jót mutatna a többi könyv között a polcon, és amikor csak ránéznék, erőt adna ahhoz, hogy újból valami nagyszerűt alkossak.

– Jenna, az előbb arra kért Steve, kérdezzem meg tőled, hogy akkor is beleférnénk-e az új projekt költségkeretébe, ha tíz százalékkal megnövelnénk az operációs költségeket – lép be az irodámba Lara, Steve új asszisztense, megszakítva ezzel a kávé melletti ötperces merengésemet.

– Újabb tíz százalék?! – szólok bosszankodva. – Ez már a harmadik költségnövelés. Meg kell néznem, miből tudnánk lefaragni, azután majd átküldöm a választ e-mailben – felelem.

– Rendben, köszi. És még valami… – lép közelebb hozzám. – Jövő héten lesz Steve születésnapja. Mit szólnál hozzá, ha szerveznénk neki egy kisebb meglepetéspartit itt az irodában? – kérdezi barátságosan.

– Én benne vagyok. Rendelhetnénk neki szülinapi tortát meg hozhatnánk némi harapnivalót. A dekorációkészítést szívesen elvállalom – felelem jókedvűen, mivel ha partiról van szó, abban én mindig benne vagyok. Különösen, ha egy olyan kiváló embernek szól, mint Steve.

– Fantasztikus ötlet! Szólok a többi kollégának, hogy számítsanak a meglepetésre – mondja derűsen, majd kimegy az irodámból, én pedig egyből tervezgetni kezdem a parti részleteit. Imádok kreatívkodni. Szerintem jól fog jönni néhány héliumos lufi, meg pár vicces papírsapka, ezekkel teljesen feldobnánk a hangulatot. Miközben csak úgy cikáznak a gondolataim, Skype-üzenetem érkezik.

Margarett Ruamon

Most szólt Lara, hogy Steve-nek szülinapja lesz jövő héten.

Miért nem szervezünk neki inkább egy esti piálós bulit? :D

Jenna Sutton

Mert azt mindenki élvezné, kivéve Steve-et. Márpedig most ő az ünnepelt.

Ismerem őt annyira, hogy tudjam, nem örülne az iszogatós bulinak, hiszen ő az abszolút egészséges életmód híve. Nem piál, se nem dohányzik, és hetente legalább húsz kilométert kocog. Szóval, ha valami olyat akarunk neki szervezni, ami irodán kívüli, és igazán örülne neki, akkor egészen biztosan a legjobb meglepetés egy maratonra való benevezés lenne. Viszont azt rajta kívül senki más nem élvezné. Összességében a legjobb ötlet továbbra is az irodai parti.

Egy újabb Skype-ablak jelenik meg a számítógépemen. Csak a szemem sarkából nézek oda, mert most már tényleg ideje dolgoznom a chatelés meg a szülinapi zsúrok szervezése helyett. Ámde a név, ami a chatablakban felbukkan, nem engedi figyelmen kívül hagynom a nekem érkező üzenetet. John Mark az. John, a konzultáns?! Hiszen ő nem is a mi cégünknél dolgozik! Hogy lehet, hogy mégis szerepel a névjegye a bázisunkban?

John Mark

Szia, Jenna! Hogy telik a napod?

Jenna Sutton

Szia, John! Köszönöm, jól.

Segíthetek valamiben?

John Mark

A válaszoddal máris szebbé tetted a napomat.

Hogy mi van?! Valamit nagyon félrenyomhatott a számítógépén. Ez biztosan csak tévedés.

Jenna Sutton

Ne haragudj, de szerintem ezt az üzenetet nem nekem akartad küldeni.

John Mark

Dehogynem.

Szeretném még egyszer megköszönni a múltkori kedves fogadtatást.

Ez már nyomulásnak hangzik, de még mindig nem ad elég okot arra, hogy stoptáblát toljak a képébe, így a lehető legtermészetesebben válaszolok.

Jenna Sutton

Szívesen, máskor is.

További szép napot!

John Mark

Neked is. smiley

Elképzelésem sincs, honnan a fenéből pottyant ez a férfi pont most hozzám. Már legalább egy hónap eltelt azóta, hogy itt járt, s neki most jut eszébe, hogy újból megköszönje a vendéglátást. Ez nagyon furcsa. Mi lehet az, amiről eszébe jutottam? Persze, bevallom, örülök annak, hogy megismerhettem. Nélküle valószínűleg a regényem se lenne olyan izgalmas, mint amilyenre a végén kerekedett. Az eddigi legintimebb kapcsolatom vele kimerült egy kézfogásban, mégis hihetetlenül nagy hatással volt rám.