© Csabai Márk 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2018

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-75-5

0. fejezet

Az ördög és az ő bomba teste

Augusztus 15.

Endre

Bőrig áztam, de legalább már itt voltam. Hallottam, ahogyan a szűk szállodaszoba fürdőjében tesz-vesz. Csupán egy vékony fal és a józan ész választott el tőle. Még. Most fejezhette be a zuhanyzást, mert abbamaradt a vízcsobogás hangja. Feltápászkodtam az ágyról, amin az elmúlt perceket töltöttem kényszeredetten, miközben jobb híján a plafon repedéseit számolgattam. Próbáltam felfogni az elmúlt percek történéseit, és számot vetettem magamban, hogy is kerültem ide, vele egy szállodaszobába. A fürdő ajtajához léptem. Résnyire nyitva volt. Méghozzá olyan résnyire, amire bárki rávágta volna, hogy ráférne egy olajozás, mert a száraz zsanérok miatt nem tud rendesen bezáródni az ajtó, vagy csak véletlen maradt úgy?! Én tudtam, hogy szándékosan hagyta nyitva. Hogy halljam, vagy éppen lássam és megkívánjam. Ezzel végképp belesétálva a csapdájába. Meglehetősen biztos volt, hogy ha meglátom, nem tudok majd ellenállni neki. Nehéz is lett volna. Túlontúl szép volt. Elképzelhetetlenül kecses, szőke szépség. Amolyan férfi tízes ponttábla szerinti tizenhármas, de amire szemtől szemben csak egy baráti kilencest adnánk, hogy ne bízza el magát. De tényleg csak ezért. Bizonyára ő is úgy tartotta, hogy minket, férfiakat leginkább a farkunk vezet életünk göröngyös útjain, mintsem a józan eszünk. Ezért is gondolhatta, hogy nem tudok neki majd nemet mondani, rá pedig pláne nem. Még akkor sem, ha ő maga lenne a Sátán, csak ilyen bomba kasznival. Győzött. Nem bírtam megállni. Óvatosan beljebb toltam az ajtót, hogy belessek a fürdőbe. Tekintetünk a fürdőszobatükör képében találkozott össze. Anyaszült meztelen volt. Nem jött zavarba. Csak nézett, valahogy úgy, mint amikor a buszon összeakad a tekinteted valakiével. Nem szólt. Nem szóltam. A forró csöndet a szállodaszobába haloványan beszűrődő, folyosón végighúzott guruló bőrönd monoton hangja zavarta meg. Új vendégek érkezhettek az emeletre. Megjöttek, gondoltam. A folytonos zörgő hangról eszembe jutott, amit egyszer olvastam, miszerint a szupermarketek járólapjai azért olyan aprók, hogy a köztük lévő réseken áthaladó bevásárlókocsi folyamatosan lármázzon. Így a vásárló kényszeredetten lassít majd, hogy ne vonja magára a zakatolással mások figyelmét, és a komótos tempóban lesz ideje áttanulmányozni a polcok kínálatát. Őt nem zavarta, hogy a zörgő hang ellenére is ráfigyelek. Sőt, úgy tűnt, élvezettel állta a tekintetem.

– Igen, Endre? – szólt, teljes testtel felém fordulva a lehető legtermészetesebb módon, megtámaszkodva a fürdőszobabútoron. Eszméletlenül kívánatos volt. Észrevettem a parányi anyajegyet a bal combja kellős közepén. Pont olyan mélyen, hogy azt csak a kiváltságosok láthatták. Felismertem! Egy képen láttam ezt a combpárt az anyajeggyel, nem is olyan régen. Összeállt a kép, minden letisztult és átlátható lett számomra.

– Valami gond van? – kérdezte.

– Azt hiszem, megjöttek a többiek! – zavartan mutattam a folyosóra vezető ajtó felé.

– Miből gondolod? – kérdezte már hátat is fordítva, majd a csaptelep mellett lévő neszesszerében kezdett kutakodni. El nem tudtam képzelni, mi kellett neki ilyen halaszthatatlanul.

– Az imént bőröndök hangját… mindegy is – kezdtem, és azzal a lendülettel belekavarodtam az elsőre egyszerűnek tűnő mondatomba, ahogy végigfuttattam tökéletes testén a tekintetem. Istenem, milyen zseniálisan jó volt a feneke! – Megnézem! – közöltem, de ezt is csak másodjára sikerült kiköhögnöm.

Nagyon reméltem, hogy elsőre nem azt mondtam, hogy „megnéztem”, mert újra a tükörben találkozott a tekintetünk, és valamiért nagyon mosolygott. Ha nem tudtam volna, ki is ő valójában, még azt is mondhattam volna, hogy tetszik. Nagyon is. De a jelenlegi helyzetem szempontjából ez mindegy volt. Gondosan ügyelve magam mögött zártam a fürdőszoba ajtaját, majd a folyosóra léptem. Ellestem jobbra. Semmi. Síri csend uralkodott arrafelé, minden ugyanúgy volt, mint korábban, amikor visszaérkeztünk. Még mindig magányosan álldogált ott egy szobalánykocsi, rajta temérdek törülközővel, ágyneművel és olcsó szállodai samponok és tusfürdők tömkelegével. Biztos felmondott a szobalány, és otthagyta a francba az egészet. Én tutira megértettem volna őt. A másik irányba, balra lestem. Szintén nem volt semmi említésre méltó látnivaló, leszámítva a plafonról leszerelt szellőzőrácsot, ami valamiért elfeledetten a falnak támasztva, a földön pihent. Úgy tűnt, ez egy ilyen szálloda. Mindent csak úgy otthagynak „jó lesz az úgy” alapon. Visszalestem a szobába. Még mindig a fürdőben időzött. Úgy tűnt, ő is legalább annyira szereti a nedves helyeket, mint én. Jót mosolyogtam a saját viccemen, miközben előhúztam a farzsebemből a tárcámat, és ékként az ajtófélfa és az ajtó közé csúsztattam. Terveim szerint ezzel akadályoztam volna meg, hogy kizárjam magam a szobából, mivel csak egy kulcsunk volt. Elindultam balra a folyosó végén lévő recepció felé. A biztonság kedvéért féltávon még hátralestem, nehogy pont most kerüljön elő a szobalány, és talált tárgynak nyilvánítsa a bukszám, és magával vigye megőrzés céljából. A belvárosi Regno Hotel recepciója is olyan volt, mint maga a szálloda. Lehangoló. A harmadik emeleten kialakított recepció, ahol az egyfős személyzet teljesített szolgálatot, az éjjeli órákban félhomályba burkolózott.

– Elnézést! – szóltam, mire egy fiatal férfi fordult felém. Az arcát beborította a televízió villódzó képe. Feltápászkodott a székéről, és kilépett a recepció mögött megbúvó kis szolgálati odúból. Szemlátomást nem volt ínyére, hogy ebben a késői órában foglalkoznia kell velem vagy bárkivel is. Korát tekintve az első be nem fejezett diploma és a kilátástalan magánélet között helyezkedett el. Tehát kései húszas volt. Mellkasára tűzött kis műanyag névtábla hirdette a nevét. „Alex”

– Igen? – kezdte Alex és egy reflexszerű simító mozdulattal megigazította a haját. Tisztán kivehető volt a hangjából, hogy ez a maximális készség, amivel ma éjjel a rendelkezésemre tud állni.

– A barátainkat keresem, nem érkeztek még meg? Egy tíz-tizenkét fős csoport – magyaráztam. Alig, hogy befejeztem a kérdésem, kurtán vágta rá a tag.

– Attól tartok, nem – azzal a lendülettel végiglesett a kietlen folyosón. Újra megigazította a haját, pedig rendben volt.

– Értem, csak az imént hallottam, hogy jött valaki bőrönddel, azt hittem, közülük való…

– Az a másik ma éjjelre szóló foglalásunk volt, uram. Csupán egy fő. Attól tartok, ő nem az a csoport, akire várnak – tudatta, és ezzel vélhetően lezártnak tekintette a beszélgetésünket, és az odújában lévő tévé képernyőjére lesett. Nem értettem. Nem értettem a válaszát, pedig egyértelmű volt. Rossz előérzetem támadt.

– Mikorra volt foglalásuk? – próbáltam még némi információt kicsikarni a tagból.

– Attól tartok, itt valami félreértés van. Nincs mára befoglalva több vendégéjszaka – közölte egészen hivatalos stílusban. Bevallom, itt már sejtettem, hogy valami nincs rendben. Egy másodpercig tétlenül bambultam magam éle, majd felocsúdva először egy jó pohár Jackre vágytam. De láttam, hogy a recepcióval egybeépített bár csupán néhányféle dobozos sört és valami ismeretlen eredetű bort tartott készleten. Végül a sarokban álló kávégéppel szemeztem.

– Igen, biztosan félreértés… Kérhetnék egy presszókávét? Feketén.

– Attól tartok, nem, uram! – mondta Alex. Igazából egy kicsit örültem a válaszának, mert bevillant, hogy a tárcám jelenleg ékként teljesít szolgálatot, és ezzel megkímélt egy kellemetlen, zsebben való turkálástól. Mielőtt még bármi felháborodásnak adhattam volna hangot, Alex a kávégép feletti falra celluxozott papírfecnire mutatott.

Tisztelt Vendégeink! Kávéval való kiszolgálás este 21:00 óra után nincs, mivel a kávébabőrlő működés közben hangos, és zavarja a pihenni vágyó vendégeket. Kávé helyett figyelmébe ajánljuk teaválasztékunkat. Megértésüket köszönjük, tisztelettel: Vezetőség

– Mindjárt éjfél van, uram! – egészítette ki magát és a kiírást Alex.

– Ez valami vicc, hogy nincs kávé?

– Nem. Leginkább szabály, ha úgy tetszik, házirend – közölte. Túl fáradt voltam, hogy leálljak vitatkozni egy sráccal, akinek több pattanása volt, mint nekem betöltött életévem. Inkább kértem egy teát. Alex szó nélkül hátat fordított, és a kávégép feletti dobozban kezdett matatni.

– Attól tartok, elfogyott. Sajnálom – mondta unottan. Biztos voltam abban, hogy hazudik. Mármint nem sajnálta.

– Jól van, értem. Akkor mit lehet itt kapni így este fél tizenkettőkor?

– Óvszert?! – kérdezte a lehető legmagátólértetődőbb módon, újra ellenőrizve a frizurája tökéletességét. Válasz helyett nagyot sóhajtottam, aztán visszatértem a szobába.

1/5. fejezet

Ki is vagy te?

Ma

Endre

– Készen állsz? – Lóránt hangja rángat vissza a valóságba. Annak a Lórántnak a hangja, akit legtöbben csak „a Lóri”-nak hívnak. Most is, mint mindig, olyan, mint akit skatulyából rántottak elő. Elegáns és úriasan lassú. Bírom őt, annak ellenére is, hogy a tekintetében állandóan jelen van egyfajta magabiztos felsőbbrendűség. Velem azért így is rendes, bár az is a feladatai közé tartozik. Történjen bármi, neki mindig olyan rezzenéstelen az arca, mint egy gránitszoboré. Az ügy kényességére való tekintettel, ő a kihelyezett megfigyelő, aki egyrészt a kihallgatást felügyeli, másrészt pedig engem, bár ez utóbbit soha senki nem fogja bevallani nekem. Nem válaszolok, csak ülök, és mereven bámulok magam elé a kihallgatószoba előtti folyosón. A közlekedő és magam közt némi hasonlóságot vélek felfedezni. Az is olyan, mint én. Üres. Érzem magamon az elmúlt hetek-hónapok súlyát. Azon kapom magam, hogy Lóri leguggol elém a székhez. Most tényleg barátira veszi a figurát.

– Nézd, mindannyian tudjuk, min mentél keresztül, és ezt nagyra tartjuk! – ráfog a kezemre. Nem válaszolok. Egyre csak az zakatol a fejemben, hogy oda a munkám, a hitelem, és jó eséllyel a párkapcsolatomnak is befellegzett… Végül megszólalok.

– Honnét tudnátok? Ti maximum egy szavazatot veszítetek most, én pedig mindenem – sóhajtom.

– Nem vagy egyedül, Endre! Afelől biztosíthatlak, hogy számíthatsz ránk, rendbe fog jönni minden. De ezt most már végig kell csinálni! – erősködik.

– Legyen így – nagy levegőt véve felállok a székből, és Lóri után caplatok, aki se szó, se beszéd rögvest be is nyit az ötszáztizenkettes ajtón nagy elánnal magyarázva, hogy a többiek már bent várnak ránk. A leeresztett redőnyöknek köszönhetően csupán a mennyezeti lámpa sárgás fénye világítja be a szobát, aminek a közepén egy aránytalanul apró asztal álldogál. Jól tudom, ezeken a helyeken nem viszik túlzásba vendégvárást, de azért ennyire beleszarni?! Az asztalon csupán egy kancsó áporodott csapvíz, mellette három pohár. Végiglesek a szobában lévőkön. Látom, hogy az asztal egyik oldalán szorosan egymás mellett ül két alak. Bozoky András és a jobbján Lőrincz K. Dénes rendőrnyomozó. Az előbbi egy tősgyökeres pesti, míg a másikuk debreceni származású kopó. És ott ül ő is, háttal az ajtónak. Érzem, ahogy egy szempillantás alatt lever a víz, és megszédülök. A hátam közepére sem kívánom ezt a percet. Egy pillanatra meg is torpanok az ajtóban, majd biztatnak a többiek, hogy jöjjek be a szobába, kezdjük el végre. Lóri zárja mögöttem az ajtót, majd az egyik statívra rögzített kamerához lép.

– Most be fogom kapcsolni a rögzítőt – felém les, mire Lőrincz rávágja, hogy az övék már forog, és reméli, nem merül le. Felnevetnek. Mármint a kopók, jókedvük van most is. Basszák meg! Lóri és én közrefogjuk a kopókat az asztal két oldalán. Lóri balról én meg jobbról ülök az asztalvégre. Ő pedig egyedül ül továbbra is, megbilincselt kézzel. Rémisztő számomra az elgondolás, hogy úgy üljük körbe ezt a kurva asztalt, mintha csak egy baráti vacsorát töltenénk el.

– Szükség van erre? – kérdőn les mindenkire Lóri, majd az asztalhoz bilincselt kézpárra.

– Részemről nem szükséges, nem hiszem, hogy egy ilyen gyönyörű teremtés bárkiben is kárt szeretne tenni – közli Lőrincz, Bozoky pedig unottan vonja meg a vállát.

– Endre? – fordul felém Lóri.

– Bánom is én, csak kezdjük el végre! – hátradőlök a székemben, miközben arra a személyre nézek, akire legkevésbé sem akartam eddig.

– Szuper! – vágja rá Lóri, majd átadja a szót a nyomozók egyikének. Bozoky veszi a lapot, és neki is kezd egy laza felvezetésnek, miközben kikulcsolja a kincstári karperecet. Bemutatkozik, majd bemutatja a mellette ülő kollégáját, és egy szúrós megjegyzést tesz.

– Vele már ugye találkozott korábban a kisasszony – majd hozzáteszi, hogy nem kell a továbbiakban semmi feszengés, tekintse a mostani társalgást egy baráti csevejnek. Aztán Lórira pillant, és elmondja, hogy ez a Lóri, aki a Miniszterelnökséget képviseli. Aztán egy újabb szúrós megjegyzés esik ki a száján, miszerint a gyanúsított és én már jól ismerjük egymást.

– Most, hogy mindenki ismer mindenkit, már van okunk bejelölni egymást Facebookon, vagy akár…

– Akár bele is vághatnánk… – lopja el a szót Lóri, mire szinte egyszerre vágják rá a kopók:

– Akár! – Bozoky visszaül a székébe, és Lőrincz úgy kezd rá, mintha csak egy vizsgabizottság elnöke lenne.

– Jut eszembe, biztosan nem szeretne ügyvédet, és jogi segítség nélkül szándékozik részt venni a kihallgatáson? – kérdezi.

– Segíts magadon, és Isten is megsegít… Nincs rá szükségem. Jogász vagyok – érkezik a válasz.

– Értem – bólint Lóri, majd ő teszi fel a következő kérdést. – Neve?

– Mintha nem tudnák. – Lőrincz nagyot sóhajt. Talán érzi, hogy nem lesz sétagalopp ez a beszélgetés.

– Ne csinálja ezt! Ne hozza magát még nehezebb helyzetbe… – figyelmezteti Lóri, türelmetlenül várva a folytatást.

– Kérlek… – csúszik ki a számon, de hogy minek, azt magam sem tudom.

Bozoky feláll a székéből, és megtámaszkodik az asztal szélén.

– Ha úgy érzi, hogy nehéz helyzetben van, elárulom, téved! Ha megnehezíti a munkánk, akkor lesz igazán nehéz helyzetben. Ha nem működik együtt velünk, nem tudunk segíteni.

– Miért, maguk nehéz helyzetben vannak? Négy erős férfi egy nő ellen? Ez ám a csapatmunka.

– Mi csak a munkánkat végezzük…

– Miért nem tudtál kiszállni? – magamhoz ragadva a szót ismét belekotyogok a kihallgatásba.

– Kiszállni? Miből? Ez nem egy kurva távolsági busz… De hidd el, nem akartam rosszat… – felsóhajt. Engem néz. Talán most nem is hazudik. Egymást nézzük kitartóan, miközben Bozoky hangját hallom, amint magyarázza, hogy „ha majd vége lesz, arra fognak emlékezni, amit tettél, nem arra, amit meg akartál tenni”. Már mind rá figyelünk.

– Szép gondolat! – biccent elismerően Lóri.

– Jodi Lynn Picoultnak köszönd. A feleségem olvassa – közli Bozoky, és újra a gyanúsítottat fürkészi tekintetével.

– Reméljük, ez nem igaz, és a szándék is számít majd egyeseknek – ő csak mereven maga elé lesve válaszol. – Remélem, Picoult szavára is csak annyit adhatunk, mint a tiedre, azaz semmit!

– Kérem, ne személyeskedjünk, Endre is csak a munkáját végezte, térjünk vissza az eredeti tárgyhoz, ha kérhetem – vesz védelmébe Lóri.

– Bocsi, ilyen a természetem…

– Nem értem, hogyan lehetsz ennyire higgadt, a francba is! Ilyen helyzetben… – újra elragadom a szót, miközben azon kapom magam, hogy ő és én a többiek feje felett beszélgetünk.

– Ha igazán tudni akarod, elfáradtam. Nem láttam más kiutat…

– Elég lesz! – emeli fel a hangját Bozoky. – Kezdjük elölről. Kérem, válaszoljon a kérdéseinkre és…

– Mi és?

– …és ne kérdezzen vissza. Itt és most csak mi kérdezhetünk. Megértette? – gurul méregbe Bozoky, amire engedelmes, helyeslő válaszra számítok. – Neve? – teszi fel a kérdést már másodjára, de nem érkezik rá felelet. Látszik rajta, hogy nyomorultul érzi magát.

– Ne csináld ezt, kérlek… Csak válaszolj, semmi több… – ismét közbeszólok, de csak egy néma bólintás a reakció rá.

– Hogyan került kapcsolatba Váczi Endrével? – Ismét hallgatás a válasz.

– Akkor szótagolok, hátha úgy jobban felfogja. Kérem, válaszoljon. Hon-nét… is-me-ri… Vá-czi… End-rét…? – kapcsolódik be Lőrincz.

– Az újságokból, az internetről és az ágyamból – hirtelen érkezik a felelet. Látom a többieken, hogy szinte ledermednek, én pedig elkezdek azon töprengeni, vajon mit válaszolnék, ha engem kérdeznének. Talán én sem tudnék egyértelmű választ adni, de arra emlékszem, és így utólag biztosan tudom, július harmadikáról negyedikére virradóan volt, amikor hosszú idő után kilépett a bitek és bájtok árnyékából, és kézzelfogható valósággá vált számomra a létezése, és nem mondhattam többé, hogy ő is csak egy holdkóros bolond az interneten.

1. fejezet

Düh

Július 3.

Kinga

Éreztem, hogy a harag ereje visz előre lépteim közben. Dühből, erőből futottam körbe-körbe a tóparton. Azért költöztünk Endrével a külvárosba, mert úgy gondoltuk, itt nyugodt, csöndes életünk lehet. Endrének kellett a csönd a munkájához, hogy azokat a hülye könyveit írogassa. Nekem meg jó volt bárhol, ahol ő volt, csak nyugalom legyen. Igazából mindig is erre vágytam: nyugalomra. Ezért is jöttem össze egy íróval. Azt gondoltam, azok olyan békés alakok, és a legdurvább kálváriánk csupán az lehet majd, hogy lejár az office365 előfizetése, esetleg véletlenségből leönti kávéval a laptopját. Már három éve járunk, azt mondta múltkor vacsora közben, hogy elvesz. El fog, ha befejezi az új regényét.

Futás közben éppen hogy átszökkentem az aszfalton sebként tátongó, jókora repedés felett, amit egy fa szabad utat kereső gyökere okozott. Úgy tűnt, még ez a fa is jobban érti, mit jelent a „törd át a korlátjaidat” csontig lerágott szentencia. Nekem nem ment, még nagyon nem. Szépen lassan úgy szétfeszítette az aszfaltot, ahogy a düh engem. Mélyről és erővel. Ő legalább tett azért, hogy jobb legyen neki. Szeretem Endrét – egyre csak hajtogattam magamban. Anyám szerint egy jó kapcsolat alapja, hogy szeretni kell a párunkat. Nem elég egy-egy tulajdonságát. Az egészet kell szeretni úgy, ahogy van, és én szeretem is őt. Igaz, a tomboló érzelmek már egy ideje kimúltak a részemről. Alig két hónapja megcsalt, bevallotta. Legalább gerince volt, ha már esze nem. Állítása szerint nem volt semmi komoly, csak egy csók, és nem is ő kezdeményezett, hanem az a kis kurva gyakornok csaj, a Bokor Alexandra a tévénél. Az irodalmi műsor felvételi szünetében környékezte meg. Aztán egy óvatlan percben a sminkszobában bedobta magát az a ribanc. Endre elmondása alapján meg csak állt ott, mint egy fasz. Méghozzá jó nagy fasz. Na persze. Az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy szerintem csak azért mondta el, mert rájuk nyitott Viki, a szerkesztő, és félő volt, hogy így vagy úgy, de eljut hozzám az infó.

A napokban egyre többször gondolok arra, hogy el kéne hagynom őt. Sőt a barátnőim már rég megmondták, hogy messze el kellett volna kerülnöm, hiszen jól tudta mindenki, milyen ember. Hiú és a végtelenségig önző. Egy író. A kapcsolatunk elején még volt benne valami vonzó és megfoghatatlan számomra. Sejtelmes, vad és kiszámíthatatlan volt. Az első találkozásunkkor beleszerettem. Ahogyan egykoron rám nézett azokkal a nagy barna szemeivel… Hangyányit hunyorgott, mintha csak valami huncutságra készülne, akárcsak egy kisgyerek. Döglöttem érte, és ő ezt tudta is. Szerettem, ahogyan nevetett, amilyen szenvedélyesen érvelt és mesélte a történeteit, és amikor hajnalban munkán kaptam, és érdeklődtem, mit ír épp ekkora lendülettel, mire ő csak azt hajtogatta irodalmi James Bondként, hogy erről nem beszélhet, mert „bizalmas” munka. Endrének sok bizalmas munkája volt, beszédeket is írt, igaz, ezt nem verte nagydobra. De a legjobban azt szerettem, ahogy ölelt és ahogyan szexelt. Testalkatra nem éppen egy tipikus író, inkább hasonlított egy focistára, csak több esze volt. Megvesztem az érzésért, amikor betakart a testével és széles hátába kapaszkodhattam. Minden alkalommal elismerően állapítottam meg magamban, hogy megtette a hatását az a sokévnyi edzés. Minden reggel nyolckor elment edzeni, ez olyan szent dolog volt nála, mint a napi tucatnyi kávé. Szóval imádtam Endrét, ahogyan az kis kurva Alexandra is, aki az incidens után sem hagyott fel azzal, hogy becserkéssze magának „a sztárt”. Így hívta Endrét négyszemközt. Ezt egyszer egy SMS-ében olvastam. Gondolom, ez legalább úgy polírozta a lelkét, mintha a pöcsét dörzsölte volna fényesre. Akkor kezdtem el futni, amikor rájöttem, hogy Alexandra és Endre közt a mai napig lehet még valami. De lehet, hogy ez az én paranoiám, mert a mai napig nem tudom, mi az, ami köztük van, és azt sem tudom, mit szerethet benne Endre. A testét? Nem, azt biztosan nem, hiszen semmi nőies nincs rajta; még inkább lány, mint nő. Olyan, mint minden korai huszonéves: kívül szép, de belül már igencsak rohadt, aztán ahogy eléri a harmincat, igazi tepsiseggű lesz. A múlt este megnéztem annak a kis kurvának a Facebookját és az Instáját is. Ráértem otthon, és még vörösbor is volt. Endre meg persze az ablakban, forgatott. Ahogy csekkoltam Alexandra fotóit, biztos voltam benne, hogy a csaj egy két lábon járó nemibetegség-lexikon. Ennyi partit meg fesztivált… A barátnőm, Nóri szerint már az is megnyugtató, hogy Endre nem hozott haza még semmit. De az is lehet, hogy most egy orvosi könyvet akar írni, és alanynak pont tökéletes az a kis riherongy. A címe, mondjuk, lehetne: A kiütéstől a folyásig huszonévesen. A futással próbálom elterelni a gondolataimat és meggyőzni magam, hogy bízzak Endrében. Egyébként Alexandra is fut, ha éppen nem kapcsolatban lévő pasik után, akkor ő is itt a tóparton, ahogyan mindenki a városban. Én még csak egy éve futok, de már most formásabb vagyok, mint az a trampli valaha is lehet. Mindennap itt cirkálok a Mély-tónál, ahogyan Alexandra is. Látom sokszor, hogy lassít, és előveszi a mellénye zsebéből a telefonját. Pötyög rajta valamit. Talán pont akkor ír Endrének, vagy éppen Alexandrát keresi Endre, hogy ugorjon be a vágóba egy gyors menetre. Hánynom kell a gondolattól is, ha ez így van… Mikor látom, hogy SMS-ezik, olykor mögé sprintelek, sőt van, hogy le is futom. Ahogy egyszerre lépünk és vesszük a levegőt, fej fej mellett haladunk, és tudom, hogy felismer. Tudja, ki vagyok, de azt nem, hogy én is ismerem őt. Mikor beérem, eljátszom a gondolattal, hogy senki sem lát. Hirtelen meglököm. Egyenesen a víz felé. Gondosan ügyelek arra, hogy a part kövezett szegélyének essen. Beverje azt a hülye fejét, onnét pedig tátott szájjal a vízbe forduljon. Az úgy is megy neki, a szájának a nagyra tátása. Riszálja magát a halaknak az a kis kurva! Egyébként nem tudom, mit eszik ezen a luvnyán Endre. Olyan lapos az a csaj, mint egy ötéves. Én jobb vagyok, sokkal jobb. Ezt a barátnőim is megmondták már nekem százszor! Aggaszt, hogy a napokban Endre egyre feszültebb, alig lehet vele normálisan beszélni. Sokszor össze is vesztünk. Van, hogy már be sem jön a hálószobába, és reggel a kanapén találok rá. Érzem, hogy titkol valamit. Néhány napja felébredtem arra, hogy nincs mellettem. Éjjel kettő óra volt. A nappali kanapéján terült el, igencsak nyakatekert pózban. Mélyen aludt, és ahogyan elnéztem a dohányzóasztalon szellőztetett whiskysüveget, még elő volt írva neki jó néhány óra alvás. Némán álltam és néztem, próbáltam megérteni, mi is történik köztük. Betakartam egy pléddel, és akkor megláttam a kanapé karfáján az iPadjét. Engedve a kíváncsiságomnak, feloldottam a készüléket. Tudtam a jelkódját. Nem titkolta előttem sosem, és nem is változtatta meg. Sokszor ebbe a ténybe kapaszkodtam, hogy ha más nem is, ez legalább biztató jel volt. Hamarosan a rajongói oldala üzenetei közt találtam magam. Tucatjával voltak ott levelek, de már vagy két hete nem nyitotta meg őket. Olvasatlanul várakoztak ott, egyet leszámítva. Míg a bejövő fiókot bogarásztam, egy újabb üzenet érkezett. Annak a levelezésnek az ablaka váltott olvasatlanná, ami eddig egyedül olvasott volt. Úgy tűnt, elemében volt ilyen későn is az üzenet írója, mert újabb üzenetértesítés érkezett tőle. A profilkép helyén csak a nagy szürkeség tátongott, a névként pedig csak annyi volt látható: P. Dóra. Úgy döntöttem, megnézem, ki ez a P. Dóra. Biztos voltam abban, hogy ez egy álprofil, és abban is, hogy az a kis kurva Alexandra bújt inkognitó mögé, és ezt Endre is jól tudja. Bizonyára most, hogy túlpörgött az éjjeli buliban az a kis lotyó, levezetésként jól jönne neki valami a lába közé. Megvagy, te kurva! – gondoltam magamban. Megnyitottam az üzenetet, miközben átfutott az agyamon, hogy Endrét nem betakarni kellett volna a takaróval, hanem inkább megfojtanom. Alig egy szempillantás alatt már az üzenetben voltam. Láttam, hogy egy képet küldött a lábairól, és azt kérdezte, hogy tetszik-e neki. Hülye kis ribanc! – némán forrtam a dühtől. Belegörgettem a beszélgetésbe. Endre nem sokkal korábban azt írta neki: „Látni akarlak.”

2. fejezet

Játék

Július 4.

Endre

Úgy zúgott a fejem reggel, mintha egész éjjel egy rezesbanda húzta volna benne szüntelen a talpalávalót. Lassan felültem a kanapén, és próbáltam összerakni az emlékfoszlányokat. Éreztem, hogy tegnap többet ittam a kelleténél. Erre nem a fejfájásból jöttem rá, hanem a saját szagomból kiindulva, mert úgy bűzlöttem a piától, mint egy sertéstelep. Tegnap is nagyon összevesztünk Kingával, de igazából ez már nem is számított igazán. Fel voltam készülve a menetrend szerinti vitára. Kinga minden este azzal stresszelt és fárasztott, hogy szerinte én nem is szeretem őt igazán, én pedig azzal vágtam vissza, hogy ez csupán megint egy tipikus női hülyeség, és egyébként ne nézze ennyit a Szex és New Yorkot. Faképnél hagyott, és bezárkózott a fürdőbe, én pedig a nappali kanapéja felé vettem az irányt. Sokszor hallottam már a fürdő ajtaján túlról, ahogy odabent zokog, vagy éppen az édesanyjának, Zsuzsának panaszkodik telefonon, hogy már megint mekkora seggfej vagyok. Sosem tudtam biztosra, mint mondhatott neki ilyenkor Zsuzsa, de talán azt, hogy egye meg, amit főzött. Ironikus lehetett ezt hallania Kingának, hiszen sosem főzött. De a lényeg az volt, hogy rendszerint megnyugodott a lánya néhány perc után, aztán bevonult a hálószobába. Én pedig kint rekedtem a kanapén, a nyugodtság szigetén. Belátom, csak én tehetek arról, hogy a kapcsoltunk a kezdeti idilli képből odáig jutott, hogy sokszor csak némán álltunk egymás mellett a konyhában. Én a kávéfőzővel szemeztem, és imádkoztam, hogy gyorsan lefőjön a lötty, hogy ne kelljen tovább ott állnom, mert a végén még megkérdez… Bármiről. Nekem pedig válaszolnom kell. Kinga pedig lassan iszogatta a frissen facsart narancsléjét, miközben a poharat úgy szorongatta a markában hosszú percekig, mintha egy forró teásbögre lenne. Két napja reggel is így volt. A konyhában.

– Már nem szeretsz! – döfött hátba hangjával, az esti veszekedés utáni első mondatával.

– Ez baromság – vágtam rá kezemben egy bögre kávéval.

– Nem az! – kontrázott, és beleszürcsölt a dzsúszba.

– Akkor nem az, ha te mondod! – hagytam rá, de kár volt. Ez volt csak az igazi olaj a tűzre. Szerinte ott, akkor beismertem, szerintem meg csak ráhagytam a dolgokat. A konyhapulton heverő telefonom csörgése mentett meg a vita elfajulásától. Legalábbis elsőre ezt hittem. A kijelzőre lestem. Ő is. Egy budapesti szám volt.

– Ki az? – kérdezte, és láttam, hogy már előre forr a dühtől.

– Nem tudom – hazudtam, és rámarkoltam a telefonra. – Egyébként is mennem kell – közöltem, a telefon meg elhallgatott. Nem volt túl kitartó a hívó. Nem sokkal később egy értesítés villant fel a telefonom képernyőjén. Üzenetem érkezett a Facebookon. Felsuhintottam a telefon képernyőjén, és megláttam a profilkép nélküli üzenetet írót. Ő az! – görcsbe rándult gyomorral ismertem fel. Villámgyorsan vettem a cuccaim, és megindultam kifelé a házból a kocsibeállóhoz. Az ajtóból még hallottam, hogy Kinga utánam kiált.

– Ha megtudom, hogy az a kis kurva az, vége mindennek! – Szerintem csak az a szomszéd nem hallotta meg Kinga szenvedélyes reggeli búcsúját, amelyik nem akarta.

– Szerintem fussál egyet, attól megnyugszol! – közöltem, és azzal a lendülettel beültem a kocsiba. Fogalmam sem volt, meddig fogja még ezt bírni Kinga. Nem tudtam, hogy én meddig fogom. A telefonom újra csengett. Már most utáltam a napot. Az utolsó előtti pillanatban fogadtam a hívást az autó kihangosítóján keresztül.

– Azt hittem már, sosem veszed fel! Egyébként remélem, jókor… – érkezett rögvest a leszúrás a telefonba. A vonal túlvégéről szóló kedves női hang normál esetben kimondottan nyugtató lett volna. De most leginkább idegesítő volt. Ezt talán pont annak köszönhettem, hogy egy perpatvar közepén hívott.

– Nem tudtam felvenni, elnézést – válaszoltam kimérten, és a behajtóról rákanyarodtam a főútra. Sodródtam a reggeli forgalommal. Szebb reggelt is el tudtam volna képzelni.

– Nők, mi? – érdeklődött némi kacérsággal a hangjában. Mondom, normál esetben igazi cukiságbomba lett volna. De kurvára nem voltam most vevő rá. A hívót egyébként Szűcs Csengének hívták. Rendes nő volt, olvasóm. Igyekeztem a legtöbbekkel, de legalábbis a leglelkesebb olvasóimmal személyes kapcsolatot tartani. Így voltam Csengével is, igaz, még sosem tudtunk találkozni egyetlen rendezvényen sem, mert nagyon elfoglalt. Mindig megígérte, hogy eljön a vacak bemutatókra, végül sosem érkezett meg. Biztosan remek férfi volt előző életében. Sokat dolgozott, méghozzá a Miniszterelnökségen, de többet nem árult el. Nem árulhatott el, a többiről hallgatott, mint a sír. Csenge egy ideje nagy erőkkel ügyködött, hogy egy különleges megbízást én kapjak meg. Ez jót tett volna az egómnak, na meg a pénztárcámnak is, azok után meg pláne, hogy megesküdött, én erre a munkára születtem. Egyébként cserfes és jó kedélyű nő volt, ami a leveleiből többször is kitűnt. Mikor telefonon beszéltünk, gyakran azon kaptuk magunkat, hogy már rég nem is a munkáról beszélünk, hanem politikáról, párkapcsolatokról és a világ csupa érdektelen, ámde nagynak tűnő dolgairól, csupa olyanról, amikről kellemesen el lehet cseverészni két olyan embernek, akiknek valójában rohadtul nincs közös témájuk.

– Egy kis gond volt otthon abból, hogy nem vittem le a szemetet – próbáltam oldani a döcögős kezdetet, de elsősorban a saját nyugalmam érdekében.

– Éppen most készítjük elő bent a jogászokkal a megbízási szerződésed – váltott hivatalos hangnemre Csenge, és nem sokon múlott, hogy kicsússzon a számon, hogy ennyi idő után már itt az ideje, hogy végre történjen valami. Már több hete tilitoliztunk a semmin.

– És én miben tudok segíteni? – kérdeztem továbbra is távolságtartón.

– Szükségünk lenne majd néhány személyes adatodra, de ezekért majd keres a titkárnőm – a tárgyra térve már némi feszültséggel a hangjában közölte. – Hamarosan jelentkeznek tőlünk, kérlek, próbálj meg a lehető legrövidebb időn belül reagálni majd a megkeresésre, ne úgy, mint most! Lesz most egy megbeszélésem, majd később beszélünk – búcsúzott, és bontotta a vonalat.