Felhasznált irodalom:

Az Ezeregyéjszaka meséi, Prileszky Csilla fordításában

Giovanna Magi: Egész Párizs

Kákosy László: Az ókori Egyiptom története és kultúrája

Copyright © Dee Dumas

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

mailto:admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-60-1

„Barátom, soha ne higgy a nőnek.
Mind hamis ígérettel áltat.
Persze a szerelemről beszélnek,
de tudd, hogy az árulás átjárja őket.
A testük bujaságra csábít.
Ne feledd, hogy az ördög is a nőt használta fel,
hogy Ádámot kiűzzék a Paradicsomból.
Ne mondd: Hogyha én egyszer szerelmes leszek,
nem kerget őrületbe a szerelem.
De igen, mert egyetlen férfi sem képes ellenállni annak,
hogy egy nő elcsavarja a fejét…”

(Az Ezeregyéjszaka meséi)

ELŐSZÓ

Sötét éjszaka volt Egyiptomban, annak ellenére, hogy a csillagok tisztán ragyogtak az égen, és a hold is egész fényesen világított. De valamiért mégis ez az éjjel volt a világon a legsötétebb…

Kairó egyik legnagyobb házának ablakaiból eközben fényesség szűrődött ki. De nem mindegyik ablak úszott fényárban, mert a házban volt egy szoba, melyben szintén az éj sötétje uralkodott. Ebből a vaksötétből valamiféle lágy muzsika hallatszott. Az Ezeregyéjszaka meséinek zenéje halkan szólt, alig hallhatóan, de a szoba csöndjében mégis úgy tűnt, mintha bent ülnének a zenészek.

A hegedű bánatosan sírt…

A szobába belépve érzékelhető volt a rend és a tisztaság, na meg a fájdalom és a bánat. Az illat pedig, ami átjárta a helyiséget, maga volt a Kelet varázsa. A fűszeres illatból a szantál volt a legerősebb.

A szoba homokszínű falán nagy méretű képek lógtak, melyek az egyiptomi táj szépségét örökítették meg. A padlót hatalmas, puha, kézi szövésű, igen drága szőnyeg fedte, rajta pedig egy óriási, fehér baldachinnal fedett franciaágy állt. Az ágyat szintén fehér, selyemből készült lepedő takarta. Rajta puha párnák pihentek. Tisztaságot, lágyságot és érzékenységet tükröztek. Az ágy szépen be volt vetve, az ágynemű érintetlen, senki nem feküdt benne azon az estén.

Előtte egy támla nélküli dívány kapott helyet. Cirádás szövése a föld sárgás-barnás színében tündökölt.

Egy picivel arrébb egy kis dohányzóasztal állt, kacskaringós lábai fából készültek, látszott, hogy kézi faragású, ráadásul nagyon aprólékos munka lehetett. A lapját egy fakeretbe illesztett üveg alkotta. Az asztalkán egy üveg ital állt, melynek legalább a fele hiányzott, mellette pedig egy pohár, melyből jól láthatóan kiitták az alkoholt, és csak a félig olvadt jégkockák utaltak arra, hogy ez a pohár nem sokkal ezelőtt még tele volt. A jégtől lecsapódott pára a kis üveg külsején mint miniatűr patak csordogált lefelé, amíg az asztal meg nem állította, és már egy kisebb tócsát alkotott körülötte.

Az asztalka mellett ugyanolyan szövésű fotel állt, mint amilyen a dívány, a fotelben pedig egy fiatal férfi ült a sötétben. Alig múlt huszonhárom éves, és csak az ablakon beszűrődő holdfény világította meg őt. Haja fekete volt és rövid, de jól fésült, az arca borostás, de ápolt. Fekete öltönyt viselt fehér inggel és fekete nyakkendővel. Az inge félig kigombolva, így a mellkasa kilátszódott. Mellkasát szőr borította, de a szőrzete nem volt túl erős. Az ingujját hanyagul feltűrte. A nyakkendőjén a csomó kioldva, és csak hagyta, hadd lógjon a nyakában.

A férfi a kezében egy vörös bársonydobozkát tartott, melynek belseje szintén vörös színű volt, és azt egy fehér bársonypárnácska töltötte ki. A párna körbeölelt valamit. Valamit, ami nem is olyan régen nagyon fontos emléknek számított a férfi életében. Egy gyűrűt rejtett a kis doboz, egy aranykarikát. A férfi kivette a gyűrűt a helyéről, majd az ujjai között forgatta, s közben nagyokat sóhajtott. Sóhajtásai fájdalmas nyögésbe torkolltak. Ezen az éjszakán nem csak a hegedű sírt. A férfi szemeiből könnyek szöktek elő, lefolytak borostás arcán, egészen a szája sarkáig, miközben még mindig a gyűrűt szorongatta.

Egy kis idő elteltével előrehajolt a fotelból, a jeges pohárba még egy kis italt töltött az üvegből, majd egy szuszra kiitta, aztán visszatette a poharat az asztalra, mely csilingelően csattant az üvegen, majd, mint aki jól végezte dolgát, újra hátradőlt. Ezután ismét forgatni kezdte a karikát.

Gondolkozott. A múltjára gondolt, hogy miért is vette ezt a gyűrűt, és hogy kinek szerette volna adni. Folyton egy párbeszéd csengett a fülében. Egy párbeszéd, ami közte és a szerelme között zajlott, ezelőtt pár héttel.

– Szeretlek – kezdte a férfi.

– Ahogy én is.

– Minden porcikám azt akarja, hogy veled éljem le az életem.

– Ahogy az enyém is. – A szerelme mosolyában és szemeiben akkor minden benne volt, amire egy férfi vágyhat, ezért nem is várt tovább a kérdéssel. Bár nagyon izgult, hiszen sosem kérte még meg egy nő kezét sem, bízott benne, hogy a barátnője igent mond neki. A mosolya után már nem volt kétsége, így megszólalt.

– Hozzám jössz feleségül, drágám?

– Boldogan – hangzott az akkor oly őszintének tűnő válasz.

De ahogy sok minden, ez sem tartott örökké. A boldogság csak egy pillanatnyi varázs volt, mely hirtelen elillant. Hiszen egy sötét éjszakán fény derült a szerelmes nő titkára. Egy borzasztó titokra. S ez a titok olyan sebet ejtett a férfi szívében, amelyről azt hitte, nem gyógyul be soha. Pedig hosszú hetek teltek el azóta. Vajon tényleg ez volt az igaz szerelem? Vagy tévedett? Lesz egyáltalán esély arra, hogy újra szerelmes legyen? Most úgy érezte, hogy semmi esetre sem, hiszen kitépték a szívét. Kitépték, és darabokra törték. De azért lehet még boldog ebben az életben? El tudja felejteni egyáltalán azt a sötét éjszakát, amikor kiderült, hogy a nő, akit mindennél jobban szeretett, akiért az életét is feláldozta volna, és aki miatt majdnem kitagadta a családja, megcsalta és meglopta? Ha igen, vajon meg tud bízni ezek után egyetlen asszonyban is? Mindenesetre le akarta zárni az életének ezen részét, hogy egy újat nyisson. Egy sokkal bizalmatlanabbat, egy kevésbé őszintét.

A férfi végül mélyet sóhajtott, felállt a fotelből, az ablakhoz sétált, és kitárta azt. Beszívta a forró kairói levegőt a tüdejébe, majd lassan kieresztette onnan minden gondolatával együtt. Még mindig a Seherezádé zenéjét hallgatta, mintha az sohasem érne véget. Ezután a kezében lévő gyűrűre nézett, és csak ennyit mondott, azt is szinte suttogva, mielőtt kidobta azt az éj sötétjébe.

– Ég veled, Faizah!

1. FEJEZET

10 évvel később

Zoé Darrieux fáradtan keresgélt a táskájában a kulcsai után. Amikor megtalálta azokat, gyorsan kinyitotta a lakása bejárati ajtaját, belépett az előszobába, és egy hirtelen mozdulattal becsapta maga mögött az ajtót, majd fújtatott egyet. A teste szinte beleborzongott, annyira jóleső érzés volt a lakás meghitt melegsége, mert a kinti hideg, esős, őszi időtől teljesen átfagyott. Na de mit vár az ember ettől az évszaktól, így november végén? A párizsi időjárás amúgy is kiszámíthatatlan manapság. Ledobta a táskáját az előszobaszekrényre, mellé tette a kulcsait, lerúgta a cipőjét, majd a nappali felé indult, ahol végül a kabátját az egyik fotel támlájára dobta. Ezután ledőlt a kanapéra, érezte, ahogy átfagyott testrészei olvadásnak indulnak, végül egy hatalmasat sóhajtott. Bekapcsolta a tévét, de becsukta a szemeit, hogy lazítson egy picit. Fárasztó napja volt. A gondolatai egy férfi körül forogtak. Ez a pasas levakarhatatlanul tapadt rá, és ez teljesen felzaklatta őt. Valamiért sosem akarta megérteni a visszautasítást. Ráadásul elég csapodár volt, minden nőnek udvarolt, mindenkivel flörtölt, persze senkinél sem volt ennyire kitartó, mint nála. Hiszen akit megkapott, egy éjszaka után ki is dobta.

Qasim hozta a céghez a fiát, miután ő betársult a Darrieux parfümgyárba. Keringtek pletykák az okáról, hogy miért is vette maga mellé az idősebb Fadaei a gyerekét, de ez csak szóbeszéd volt. A mai világban pedig jobb, ha az ember nem hisz a szóbeszédnek.

Na jó, azért azt be kell vallani, hogy a fickó baromi jól nézett ki, csak hát a származása… Arab… Ki a fene kezdene európai létére egy arab férfival? Manapság úgyis hallani mindenfélét ezekről. Persze a fickó elérte a célját, hiszen most is rá gondol. Zoé tagadhatja ugyan az érzéseit, de saját magát nem csaphatja be. Őrülten tetszett neki a pasi, és egyre inkább úgy érezte, nehéz már ellenállnia a csábításának.

A gondolatmenetét más irányba akarta terelni, ezért nyújtózott egy nagyot, letusolt és megvacsorázott. Végül egy könyvvel a kezében bevackolta magát a kanapéra, és olvasni kezdett. De nem sokáig élvezhette az egyedüllétet, hiszen még alig merült bele a könyv által nyújtott képzelet világába, máris kopogtattak az ajtaján. – Ki a fene lehet az? – kérdezte magától, majd az órára nézett. Már majdnem negyed nyolc volt. Zoé lerakta maga mellé a könyvet, felállt, és a bejárat felé igyekezett.

– Ki az?

Az ajtóból egy vacogó hang szólt vissza.

– Én vagyok, Alizeé.

Zoé kinyitotta az ajtót, a nő pedig besietett rajta. Köszöntötte a barátnőjét, majd lerázta magáról az esőcseppeket, levetette a cipőjét meg a kabátját, miközben még mindig vacogó hangon szólalt meg.

– Már majd megfagytam.

Alizeé a nappali közepén állt meg. Zoé barátnője vékony, átlagos magasságú lány volt. Szőke, rövid frizurája folyton beállítva, ráadásul úgy, hogy semmilyen időjárási tényező nem tudott kárt tenni benne. Ez is, meg persze a testalkata és barna szemei vagány, de elegáns nő benyomását keltette. Vele szemben Zoé hosszú, göndör, fekete hajú, sötétkék szemű, alacsony, törékeny, ennek ellenére magabiztos és roppantul dekoratív lány volt.

Zoé egy darabig kíváncsian méregette Alizeét. Nem értette, miért jött ide ilyenkor. Meg is kérdezte tőle, hiszen a barátnője nem szólalt meg.

– Miért jöttél? Nem mintha zavarnál, de nem ért volna rá holnap? Késő van már.

– Nem. Leveled jött.

– Levelem?

– Zakaria… Hiába mondtam neki, hogy te már hazajöttél a cégtől! A lelkemre kötötte, hogy még ma adjam át. – Majd egy fehér borítékot nyújtott Zoé felé. – Azt mondta, fontos.

– Zakaria – ismételte a nevet Zoé cinikusan. – Már megint Zak! Ülj le – kérte a barátnőjét. – Kérsz valamit? Gondolom, átfagytál.

– Egy forró tea jólesne – válaszolta Alizeé, majd kényelmesen elhelyezkedett a fotelban.

Zoé a konyhába ment, és készített két csésze teát, miközben azon elmélkedett, hogy a cég társtulajdonosának fia vajon már megint mit akar tőle. De ez valójában nem is volt kérdés. Minden levelében szebbnél szebb dolgokról írt. Ám ez valószínűleg csak azért volt, hogy megkapja őt. Egy éjszaka kedvéért. Magának sem akarta bevallani, de bizony vonzódott a férfihoz. Ilyenkor, amikor azon tűnődött, hogy milyen lenne az élete egy ilyen pasival, mindig figyelmeztetnie kellett magát arra, hogy „Vigyázz! Ez a jóképű fickó egy széltoló…” Ennek ellenére eljátszotta, még a barátnője előtt is, hogy utálja azt a tenyérbemászó alakot. Miután elkészült a forró ital, Zoé bevitte a nappaliba, majd a barátnőjével szemben ült le, aki még mindig a fehér borítékot markolászta.

Alizeé barátnője felé tartotta a levelet, de az nem nyúlt érte.

– Elvennéd?

A nő bosszúsan kikapta a kezéből a borítékot, és azzal a lendülettel ledobta a csészék mellé a dohányzóasztalkára.

– Nem olvasod el?

– Mindketten tudjuk, mi van benne.

Alizeé elmosolyodott, arca lágy vonásai kissé fáradtnak tűntek a mosoly alatt.

– Egy újabb szerelmi vallomás. Nem is értem, hogy bírsz még mindig ellenállni neki, a hosszú hetek óta tartó ostrom után.

– Hogy hogyan? Én tudom, hogy az a pasas nem hozzám való, és ennek több oka is van. Például, hogy azt hiszi, bárkit megkaphat. Beképzelt, öntelt alak. Folyton más nővel lehet látni. A pletykák, amik a múltjáról terjengenek, sem túl bizalomgerjesztők. Állítólag elhagyta a nagy szerelme, de én biztos vagyok abban, hogy ez a pasas hibája volt. Zakaria Fadaei megéri a pénzét. – Nyelt egy nagyot – Holnap beszélek az apámmal.

– Beszélsz az apáddal? Na de miért?

– Mert amióta Qasim Fadaei betársult az apám cégéhez, azóta az egoista fia folyton zaklat, és nem ért a szép szóból. Egyszerűen nem látja vagy nem fogja fel, hogy nem akarok tőle semmit – füllentette, majd újabbat nyelt, mintha a homlokára lenne írva, hogy most „átvágtalak, barátnőm, mert bizony tetszik nekem Zak”. – Ez a fickó teljesen kikészít. – Néha kicsit valóban soknak érezte a pasas próbálkozásait, de azért a lelke mélyén jólesett neki az udvarlás. Mivel Zoé büszke nő volt, nem szerette volna, ha bárki megtudná, hogy vonzódik az arab férfihoz, pontosan azért, mert a véleménye teljesen ellentétes volt az érzelmeivel.

– Hát, ha a véleményemre vagy kíváncsi, engem kikészíthetne, mert én szívesen ébrednék a karjaiban. Ha csak egy éjszakára, akkor is. Ráadásul az a hír járja, hogy az arab pasik nagyon jók az ágyban.

– Jézusom, te lökött vagy – nevette el magát zavarában Zoé, azután belekortyolt a teájába. – De nem vagyok kíváncsi a véleményedre, sem arra, hogy az arabok mennyire jók az ágyban. – Azért a barátnője utolsó mondatán elgondolkozott, míg csendben iszogatták a teájukat.

– Lassan haza kellene mennem, késő van. Holnap pedig elég sok munkánk lesz. Amúgy is nagyon fáradtnak érzem magam, csak ezt a vacak levelet hoztam – mutatott az asztalon heverő bontatlan borítékra. – Köszönöm a teát, ez hazáig kitart ebben a cudar időben. – Alizeé közben magára aggatta a kabátot és felvette a cipőjét, majd kisietett az ajtón.

Zoé visszaült a kanapéra, és bámulni kezdte a fehér borítékot. De csak egyre jobban felidegesítette magát, ahogy nézte a neki címzett levelet. Zakariának mindig sikerült elérnie, hogy felzaklassa őt. A nő nagyon dühös lett, maga sem értette, miért. Egy hirtelen mozdulattal a tasak után nyúlt, és dühében apró darabokra tépte. Végül a hálószobájába sietett, és lefeküdt aludni. Az álom pedig hamar elnyomta őt.

Zakaria nem tudott aludni ezen az éjszakán. Talán az is hozzájárult az álmatlanságához, hogy már hozzászokott a párizsi klímához, és nem érezte jól magát a kairói forróságban. De az is lehet, hogy azért, mert egy nőre gondolt. Egy nőre, aki belopta magát a szívébe, mégis úgy érezte, hogy az érzelmei nem befolyásolhatják őt. Nem akart újra csalódni, hiszen még most sem bízott meg egyetlen nőben sem. Nem tudott. Csak azt nem értette, hogy Zoé hiánya miért fáj neki ennyire. Nem merte kimondani, de a szíve mélyén tudta, hogy ez az érzés több, mint vágyakozás. Talán már bele is szeretett, de az nem lehet, egyszerűen nem lehet. Még egyszer nem akart csalódni egy nőben sem. Ezért nem is akarta teljesen átadni magát ennek a vágynak, harcolt ellene, amennyire csak tudott, mert bár szerette volna meghódítani Zoét, őrülten félt, hogy újra fájdalmat okoz saját magának. A társtulajdonos lánya, bár nem utasította őt vissza egyértelműen, azért valamilyen módon mindig jelét adta, hogy nem kér a férfi közeledéséből. Így a fickó is folyton zavarban volt, mert nem tudta eldönteni, hogy Zoé mit is akar valójában. Persze az is megeshet, hogy ő maga sem tudja. Zakaria képtelen volt eldönteni, hogy a saját érzései ellen, vagy a kívánt nőért kellene harcolnia. Teljes érzelmi vihar dúlt a lelkében.

Kiment az udvarra, leült a teraszon egy padra, és a csillagokat bámulta. A múltjára gondolt, a gyermekkorára, meg egy asszonyra, aki majdnem tönkretette őt és a családját. Az apja szeretőjére. Mi mindenen kellett keresztülmennie az anyjának egy prostituált miatt. S mégis megbocsátott az apjának. Legalábbis ezt mondja. Nem váltak el, de érezhetően valami megváltozott közöttük. Az évek alatt kialakult kölcsönös megértés az, ami összetartja még őket. Vagy talán még mindig a szerelem…

Zakaria rájött arra, hogy valójában attól tart, olyan lesz, mint az apja, de az apjával ellentétben ő egy nőt sem lenne képes annyira megbántani, mint ahogy azt Qasim tette Ghaliával. Legalábbis olyat nem, akit tényleg, szívből szeret. Hiszen tudta, milyen érzés, ha megcsalják az embert.

Qasim Fadaei valódi szívtipró volt fiatalabb korában, epekedtek érte a nők. Bárkit megkaphatott, akit csak akart, nem mintha most, középkorúan nem lenne jóképű. Ő mégis csak egy nőt vett feleségül. Ghaliát.

Ghalia gyönyörű asszony volt, ráadásul egy fiúgyermekkel ajándékozta meg a férjét. Qasim büszke volt a családjára. Mégis megtörtént az, ami minden asszony rémálma. Zakaria kisgyermek volt még, amikor kiderült, hogy a férfi megcsalta a feleségét. Szeretőt tartott, s minden szabadidejét azzal a nővel töltötte. Egy napon a szerető megkérte őt, hogy hagyja el a családját érte, de a férfi nemet mondott. Akkor a kis szajha elment a Fadaei-házba, és elmondott mindent Ghaliának. Az asszony összetört, de kitartott a férje mellett, és Qasim könyörgésére a férfi megbocsátásra talált. Bár a kapcsolatuk ezután nem volt olyan heves és bizalmas, mint előtte, mégis szépen éltek, azóta is tisztelik egymást. Egyedül Zakaria nem tudott soha megbocsátani az apjának, azért kerüli ezt a témát, hiszen nem akar olyan sebeket feltépni, melyek egyszer már begyógyultak.

Mindezek után a képzelete újra Párizsba tévedt, és megint a számára érinthetetlen nőre gondolt, Zoéra, aki a hosszú hetek múlása alatt még mindig állta az ostromot, és nem adta be a derekát. Zak egyszerűen nem tudta elviselni az elutasítást. Be akarta bizonyítani magának, hogy ő bizony megkaphatja azt a párizsi lányt is.

Arcát perzselte a nő tekintete, az illata pedig megbabonázta. Amikor a közelében volt, nem akart elszakadni tőle, és amikor távol volt, majd megőrült, hogy újra lássa. Kívánta őt, mindennél jobban. Szerette volna megkapni, ha csak egy éjszakára is. Minek is kellett volna neki többre, csak azért, mert úgy érezte, hogy a vonzalom, amit iránta érez, már átcsap szerelembe? Nevetséges, hiszen a szerelem elmúlik, és mi marad utána? Semmi, csak a tisztelet. Az meg ugyan minek, őt sem tisztelte az a nő, aki állítólag szerelmes volt belé. Akkor hogyan tudná tisztelni egy olyan, aki folyton visszautasítja? Zak nem akarta feladni harc nélkül. Mindenáron meg akarta szerezni Zoét. Azt meg végképp nem tudta megmagyarázni, hogy mi a fene vonzza őt ennyire a Darrieux lányhoz. Zakaria szívét elöntötte a fájdalom, bőrét a forróság, így kigombolta az ingét, hogy hűsítse a testét. Már amennyire Kairóban az ember le tudja hűteni magát a szabad égbolt alatt. Hiszen még ősz végén is tombolt a meleg. Felsőtestén a veríték végigcsorgott, egészen a nadrágja övéig. Nem bírta elviselni a bizonytalanságot. Fájt a szíve, és megőrjítette a vágy. Szabadulni akart a gondolataitól, szabadulni akart Zoétól, legalább aznap estére. Végül erőt vett magán, megdörzsölte a szemeit, hátha ezzel elűzi a nő képét és illatát a fejéből.

– Oh, Allah, segíts meg! – suttogta, majd felállt, és visszasétált a házba.

Másnap reggel Zoé korán kelt, nem reggelizett, csak gyorsan megitta a kávéját, megmosakodott, végül felöltözött, és bement a munkahelyére. Párizsban december elejéhez közeledve most is elég hűvös volt az idő, a hőmérő higanyszála nem haladta meg az egy fokot. De legalább aznap nem esett.

Alizeé már tűkön ülve várta barátnőjét, hogy az meséljen arról, mit írt neki az ifjabb Fadaei. Bár a nő Zoé beosztottjaként dolgozott, nemcsak az asszisztense volt, hanem a legjobb barátnője is.

Zoé Darrieux az apjával közösen irányította a céget, ami nagyjából harminc évvel ezelőtt alakult meg, egy picinyke vállalkozásból. Mathieu Darrieux lánya születése után vágott bele a parfümgyártásba. Sajnos a felesége elhagyta őket, mert nem hitt a férjében és annak üzletében. Aztán persze később vissza akart térni a volt férjéhez, amikor látta, hogy a cég mennyi profitot termel, de már késő volt. Mathieu-nek nem kellett egy pénzéhes asszony. Sőt a lánya sem volt kíváncsi az anyjára azok után, hogy elhagyta őket. Még most sem tartja vele a kapcsolatot, teljesen kitörölték a nőt az életükből.

Bár Mathieu Darrieux nem volt vallásos, mégis tudta, hogy maga a parfümkészítés eredete bizony vallási gyökereken alapszik. Az isteneknek szánt áldozatként kezdték használni már az ókorban. Az ókori Egyiptomban a parfüm kultúrája olyan mélyen gyökerezett, hogy a templomokban valódi laboratóriumok voltak berendezve csak azért, hogy a rituálék során használt illatanyagokat helyben el tudják készíteni. Már a régi egyiptomiak is elmélyült tudással rendelkeztek a fákról, növényekről, így képesek voltak a különböző növényeket a parfümök összetevőjeként használni. Fahéjból, cédrusolajból, mirhából és különböző növények gyantájából készítettek illatszert, melyeket a ruháik illatosítására vagy illatosított fürdőolajként a bőrük hidratálásához használtak. A görögök voltak az elsők, akik feljegyzéseikben már virágolajokat is megemlítettek az illatszerek gyártásánál.

Ám a parfümök valóban nagyon kötődtek ebben az időben a vallási szertartásokhoz, így amikor a kereszténység elterjedt, a parfüm használata megszűnt, mivel luxusnak tekintették, és ez ellentmondott a kereszténység elveinek. Később az arab civilizáció kezdett újra kísérletezni a parfümgyártással. A parfüm és a lepárlás kézikönyve volt az első, amit az illatszerekről írtak. A szerzője pedig a kilencedik századba élt Al-Kindi arab vegyész volt. Ez a könyv több száz illatosított olaj, illetve víz receptjét tartalmazta, valamint százhét parfümkészítési módszer is olvasható benne. Mindezeket Darrieux jól tudta, hiszen amint érdeklődni kezdett az iparág iránt, alaposan utánajárt a parfümkészítés történetének is.

Azt is tudta már, hogy a tizennegyedik század során a parfümesszenciákhoz való virágtermesztés hatalmas iparággá nőtte ki magát, főként Franciaországban. Ezért Franciaország vált a parfümkutatás és parfümkereskedelem központjává. Ezek az illatszerek nagyon divatossá váltak a tizenkilencedik században, és Párizs lett a parfümipar központja. A huszadik század óta, bár rengeteget fejlődött a parfümgyártás, Mathieu, miután megnyitotta az üzletét, visszatért a gyökerekhez. A kis bolt hátsó részében ő maga keverte össze az alkotóelemeket, hogy egyéni igényekhez igazíthassa az illatokat. Aztán ahogy múlt az idő, nem tudta kielégíteni egyedül az egyre növekvő igényeket, Qasim ekkor csatlakozott a céghez. Felajánlotta Darrieux-nek, hogy a Keletről behozott alapanyagokat, mint a fahéj, cédrusolaj, mirha és különböző növények gyantái, melyet ő maga nyer ki a növényekből, ingyen megkapja, ha részesedhet a cégből. Ezek az alkotóelemek igen drágán mozogtak a piacon, főleg a fakéregből nyert gyanta esszenciája, ugyanis elég sok kéreg kell ahhoz, hogy abból pár csepp illatanyagot ki tudjanak préselni. Ezért Mathieu elfogadta az ajánlatot, és megkötötték a szerződést, amely szerint a nyereség hetven százaléka marad a franciánál, Qasim pedig harminc százalékot tudhat a magáénak. Az együttműködés meghozta gyümölcsét, hiszen világméretű céggé nőtt a parfümgyár. Ennek okán az irodát a gyárból át kellett helyezni egy közeli irodaházba. Egy hatalmas épület nyolcadik emeletére költöztek, és innen intézték a papírmunkát, illetve ide futottak be a rendelések. Így a gyár maga nagyobb kapacitással tudott működni, hiszen az ottani irodahelyiségeket átalakíthatták, és azokban a kis szobákban is készülhettek a finom illatú parfümök.

Amint Zoé belépett az irodába, látta, hogy Alizeé az íróasztala mögött ül, és le sem vette a tekintetét az előtte elsuhanó főnökéről, aki mosolyogva jegyezte meg barátnőjének:

– Mielőtt bármit is kérdeznél, összetéptem a levelet. – Majd becsukta maga mögött a szobája ajtaját. Pár másodperccel később mégis résnyire nyitotta, és visszaszólt az asszisztensnek. – Anélkül, hogy elolvastam volna. – Visszacsukta az ajtót, levetette kabátját, és leült a székére.

Szinte abban a pillanatban kopogás nélkül rontott be hozzá a titkárnője, tucatnyi borítékot tartva a kezében.

– Pedig igazán elolvashattad volna, az a fickó él-hal érted.

Zoé megcsóválta a fejét, ránézett a kupac levélre, amit a barátnője vitt be neki, és pillantása újra a nő szemeire tévedt, mintha azt kérdezné, hogy mit tart a kezében.

– Oh, igen, a megrendelések – nyújtotta át a borítékokat. Zoé pedig szó nélkül elvette, majd maga elé tette őket, és finoman szétterítette az asztalán.

– Régen annyira más volt itt. Kisgyermekként olyan egyszerűnek tűnt minden. Amikor ott álltam apu mellett egy kis bódéban, és bejöttek az emberek az utcáról egy kis üvegcse parfümért… Apu megkérdezte tőlük, melyik a kedvenc viráguk vagy színük, meséltek egy picit magukról, az életükről, és az apám már keverte is ki az illatokat, mindenkinek személyre szabottan, az egyéniségéhez passzolót, aztán picike üvegcsékbe töltötte, és úgy adta át a vásárlóknak. A Darrieux parfüm megérdemelte a hírnevét – mélázott el. – Most meg minden papírkupaccá változott – mutatott az asztalán heverő levelekre.

– Ha minden úgy lenne, mint régen, akkor ti sem élnétek meg, és azok sem, akik a cégnél dolgoznak. Ennyi vásárlót nem lehet úgy kiszolgálni, mint annak idején. Gondolj bele, hogy vajon a portás hol talált volna munkát? Jót tettetek nagyon sok emberrel, hiszen munkahelyet teremtettetek nekik.

Zoé komoran nézett fel Alizeére.

– Igen. De ez roppant nagy felelősség is, hiszen ha csak egy kis porszem kerül a gépezetbe, kártyavárként omlik össze az egész. – Ekkor hirtelen témát váltott. – Bent van már az apám?

– Igen, nem sokkal előtted érkezett – bólintott Alizeé, aztán távozott az íróasztalához.

Egy kis idő elteltével, miután a borítékokat szépen elrendezgette, Zoé átment az apja irodájába. Kopogott ugyan az ajtón, de a választ nem várta meg, csak benyitott, és köszöntötte a szobában ülő alakot.

Mathieu középmagas, középkorú férfi volt, aki még mindig elég sármos, ráadásul roppantul elegáns üzletember. Haja rövid, enyhén őszes, de még most is inkább a barna szín dominált. Kék szemei ragyogtak, amikor a lányára nézett. Igazán jóképű férfinak számított Párizsban. Sok nő rajongott érte, na meg a pénzéért, de ő nem akart maga mellé senkit. Boldog volt egyedül is. Egyelőre.

– Szia, kincsem.

– Szia, apa.

– Gyere, ülj le – kérte a férfi, és egy kényelmes fotelra mutatott az iroda egyik sarkában. – Hogy vagy?

– Jól. Beszélni szeretnék veled.

– Csak így a közepébe?

– Igen, számomra ez fontos, és nem tűr halasztást. – Zoé már olyan komolyan beszélt, hogy amikor az apja arcára nézett, kitört belőle a nevetés a férfi komor, ijedt tekintetétől. Ezért, hogy megelőzze apja szívinfarktusát, gyorsan hozzátette. – Nincs baj.

– Hallgatlak – ült át a férfi a lánya mellé, arca kezdett kisimulni. – Miről lenne szó? Úgy érzem, hogy nem a cégről.

Zoé elmondta az apjának, hogy valóban rátapintott a lényegre, és bár a céghez is köze van a mondanivalójának, ez mégis inkább magánügy.

Mathieu széttárta a kezét, és felhúzta a szemöldökét.

– Ne húzd az idegeimet!

– Zakről lenne szó.

A férfi már meg sem lepődött, hogy az ifjabb Fadaei a téma. Ennek ellenére kíváncsian várta, hogy a lánya mit is szeretne közölni vele.

– Tegnap Alizeé hozott nekem egy levelet, amit Zak küldött. A barátnőm lelkére kötötte, hogy még aznap hozza át, mert nem találkozott velem az irodában. Bár nem olvastam el, hogy mit írt, de gondolom, az állt benne, ami mindegyikben, amit eddig adott. – Vett egy mély levegőt. – Tudod, apu, most már igazán kezd elegem lenni abból, hogy ez a pasas ennyire nyomul, és nem ért a szép szóból. Szerintem ez már lassan kimeríti a zaklatás fogalmát is – nyugtalankodott a lány, mert nem akarta, hogy az apja meglássa, valójában ő maga is vonzódik a pasashoz.

– Beszélek az apjával és Zakkel is, ha neked is megfelel. Egyelőre mást nem tehetek. Persze csak akkor tudok szólni nekik, ha visszajönnek Párizsba.

A lány arca meglepettségről árulkodott. Mintha nem tudná, hogy az arab társtulajdonos és annak fia havonta több napot töltenek Kairóban.

– Ha visszajönnek?

– Tegnap Kairóba utaztak, hogy személyesen intézzék el a beszállításokat, mint minden hónapban.

– Oh, hát persze! – csapott a homlokára a fiatal nő. – És mikor jönnek vissza?

– Pár nap múlva. Gondolom, amint sikerült elintézni mindent a beszállítókkal.

– Addig legalább lesz egy kis nyugtom – állt fel Zoé a fotelből, majd az ajtó felé indult. – Megyek, átnézem a rendeléseket. Alizeé rengeteget hozott – mosolygott, azzal távozott az apja irodájából.

Zoé két napig felszabadultan jött-ment az irodában, ám a harmadik nap reggelén meglepődve látta, hogy Zakaria újra itt van. A folyosón állt vigyorogva, és a nő meg volt róla győződve, hogy őt várja. Ráadásul még sem az apja, sem Alizeé nem volt bent a cégnél. Zak a nagyképűsége ellenére igazán sármos férfi volt. Rövid, fekete haja, mélybarna szeme titokzatossá és egyben félelmetessé tette. Az arca mindig borostás volt, de rendben tartotta, nem lehetett azt mondani rá, hogy elhanyagolja magát. Na és az illata, valami mámorító. A közelében az ember el tudta veszíteni a fejét. Ezért is kerülte Zoé annyira elszántan. Ráadásul magas volt és izmos, az erejét pedig érzékeltette is a törékeny nőkkel.

Oh, te jó ég, máris visszajöttek – gondolta, miközben köszönés nélkül próbált elhaladni a pasas mellett, hogy bemenjen a szobája ajtaján, de a férfi két lépéssel az ajtónál termett, és feltartóztatta őt.

– Hova-hova, szépségem? – kérdezte mosolyra húzva a száját, ezáltal kivillantva ragyogó fogsorát.

– Én itt dolgozom. Engedj be az irodámba, Zak! – szólította fel a nő a fickót. Hangja ridegen szólt.

– Persze, menj csak – tett gúnyos megjegyzést Zakaria, és félreállt az ajtóból. Ám amikor Zoé be akart nyitni az irodájába, a férfi elkapta a derekát, és a falhoz szorította. – Nem válaszoltál az utolsó levelemre – suttogta a Darrieux lány fülébe.

– Engedj el, vagy kiabálni kezdek! – De ezt maga sem gondolta komolyan, ennek ellenére megpróbálta eltolni magától a férfit, persze eredménytelenül. A férfi erősen szorította a falhoz, moccanni sem tudott. Talán a szíve mélyén nem is akart.

Ekkor Zakaria megcsókolta őt, és magához húzta, hogy minél inkább érezze Zoé testét. A nő pedig mintha ekkor már nem is ellenkezett volna, inkább átadta magát a mámorítóan édes csóknak. Hagyta, hogy átjárja testét a bizsergés. Közben érezte a férfi rabul ejtő illatát, és ekkor már nem volt visszaút, ő is visszacsókolta. Egyáltalán nem akarta, hogy ez a pillanat véget érjen, hiszen tudta, hogy onnantól minden kezdődik majd elölről. De ez érdekelte most a legkevésbé. Kezei elernyedtek, aztán a férfi mellkasáról akaratlanul is felfelé csúsztak, egészen Zak nyakáig.

De abban a pillanatban Zoé apja lépett be a bejárati ajtón Alizeével. A férfi pedig minden kérdezés nélkül szinte azonnal Zakariának rontott, amint meglátta, hogy mit művel. Leszedte őt a lányáról, majd jól behúzott neki egyet, amitől Zak elterült a földön. Erre a zsivajra már Qasim is kijött az irodájából. Senki nem tudta, hogy ő már bent van a cégnél.

A férfi védelmezőként állt a fia és Mathieu közé.

– Mi folyik itt?!

– A fiad molesztálja a lányom! Ez már nem az első eset! De most túl messzire ment! A lányom akarata ellenére fogdosni kezdte!

– Láttad? Vagy csak feltételezed, hogy a fiam a bűnös?

– Valóban nem láttam – hajtotta le a fejét a férfi, mert kissé bűntudata támadt.

– Zakaria – nézett a fiára Qasim, ő pedig jól tudta, hogy most mi következik. Elnézést kell kérnie a történtek miatt. Miután ezt megtette, dühösen ment be az irodájába, majd jól becsapta annak ajtaját.

Mathieu és a lánya szintén visszavonultak a szobájukba, hogy elbeszélgessenek. Qasim pedig az asztalon támaszkodó Alizeét nézte, aki zavarában elkapta a tekintetét.

– Na, dologra – utasította a férfi az asszisztenst, és ő maga is bement a fiához.

– Itt az ideje elbeszélgetnünk egy kicsit – ült le mellé.

Zakaria szótlan volt, csak akkor szisszent fel egy picit, amikor a jeget a szeméhez helyezte.

– Tudod, fiam, nem értelek. Egy hozzád illő nő sem kell neked. Mindig olyan lányokat kergetsz, akiket, ha megkapsz, egy éjszaka után eldobod. Vagy olyat, akinek nem kellesz. Nem jó ez így, fiam. Zoé valóban szép nő, de nem a te világod. Ráadásul a társam lánya. Egy tisztességes arab lány kell neked, aki tisztel téged, szeret, és te viszontszeretheted.

– Apa, ne kezdd ezt! Te prédikálsz nekem a tisztességről, miközben a múltad…

– Elég! – szólt rá Qasim a fiára. – Az én múltam és a te jövőd két különböző dolog. Az anyád is megbocsátott nekem, és ez a téma akkor, ott véglegesen lezárásra került. Ne hánytorgassuk fel a múltat – zárta le a témát.

Zakaria kíváncsi lett, hogyan fogják elsimítani ezt a „félreértést”. Közben a jeget, amit a szemén tartott, elvette onnan, majd újra felszisszent.

– Ennyire fáj?

– Piszkosul – rándult össze az ifjabb Fadaei.

De az igazat megvallva nem is az a monokli fájt annyira. Sokkal inkább csalódott volt, hiszen Zoé nem állt ki mellette, nem mondta el, hogy ő bizony ugyanannyira akarta ezt a csókot, mint ahogyan a férfi.

– Beszélni szeretnék veled valamiről – ült le az apja az íróasztal mögé.

A fia csak nézte az öreget, érezte, hogy valami fontos dolog következik, és ennek nincs köze az előbb történtekhez.

– Sokat gondolkodtam az elmúlt néhány napban, és arra jutottam, hogy megkérem Mathieu-t, hogy emelje a részesedésünket. Már nem tudjuk biztosítani a beszállítást. Túl drága az előállítás ahhoz, hogy ennyi esszenciát behozzunk az országba.

– És gondolod, hogy megteszi?

– Bíztam benne, de a mai nap után… Nem tudom. Mindenesetre a holnapi értekezlet után megemlítem neki.