© Hidasi Judit, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-37-3

Egy anya mindent megtesz a gyermekéért…

Prológus

Azon a napon is lementem arra a játszótérre. Mint mindennap. Ültem a padon, néztem az anyákat. Ezt két éve mindennap megteszem. Néha egyedül vagyok, mikor zuhog az eső, vagy erősen fúj a szél. De ez viszonylag ritkán fordul elő. Tudom, a gyereknek levegő kell, meg hinta kell. Menni kell akkor is, ha hideg van, vagy meleg, vagy csak a fejed fáj.

Két éve mindennap eljövök. A férjem, aki már nem a férjem, nem érti ezt. Azt hiszi, megbolondultam, hiszen az életem olyan rendszerben telik, amilyet ő soha nem ismert, amíg együtt éltünk. Olyan rendszerben élek, ami nem enged meg egy perc pihenőt sem. A pihenők pihenésre valók, és álmodásra. És reményre.

Én még mindig remélek. Ez is része a rendszeremnek. Két éve mindennap ugyanúgy remélek. Ezért jövök.

Elnézem az anyákat, ahogy fáradtan legyintenek a gyerekek milliomodik kérdésére is, hogy miért kék a hinta, miért sárga a csúszda, és a nénivel miért nem lehet beszélgetni.

Ez vagyok én, a néni, akivel nem lehet beszélgetni. Én csak ülök, és nézem őket. Milyen aprók, milyen gondtalanok, milyen védtelenek.

Régen előfordult, hogy felidegesítettem magam azon, hogy mennyire nem figyelnek oda a szülők a gyerekeikre. No nem a milliomodjára feltett kérdésekre (bár arra sem), hanem arra, hogy milyen könnyen szem elől téveszthetjük őket. Elég egy fa, egy bokor, egy csúszda, és már el is bújtak. Látom, hogy ilyenkor az arcukon végigfut az ijedség, aztán a megnyugvás; ja, csak a hinta mögé bújt. Aztán látom azt is, hogy ha néhány másodpercig nem találja meg a szemük, akkor a riadalom marad, a szem összeszűkül, és a félelem kiül a vonásokra, elbújik a hangjukban, ahogy szólongatják a gyereket.

Nekem évekig volt ez az arc a sajátom, ma már másfajta arcot hordok. Maszkot. A teljes szenvtelenség maszkját. Nem beszélek senkivel, nem mosolygok senkire, még a gyerekekre sem, pedig tudom, hogy félnek tőlem. Ezért mindig a legtávolabbi padra ülök, és többnyire napszemüveget hordok. Nem azért, mert rejtőzködöm, hanem azért, hogy ne ijedjenek meg tőlem.

A gyerekek.

Meg a szülők. Mert ijesztő vagyok, tudom. Az állandóságommal meg a kitartásommal.

Két éve ülök mindennap ezen a játszótéren. És szemmel tartom az embereket. Többségüket olyan jól ismerem már, hogy a lépteikből meg tudom állapítani, mikor ki érkezik. Ők nem olyan pontosak, mint én. Jönnek, mennek, amikor kedvük tartja, vagy amikor a gyerek megéhezik vagy elfárad. Én itt ülök. Mindennap délelőtt tíz órától fél tizenkettőig. Maradhatnék tovább, érkezhetnék előbb, de ez a szabály, így fektettem le, ezt tartom be.

Egyébként meg már tizenegykor remeg a kezem, szóval akkor már biztos még ijesztőbb vagyok.

Figyelek minden apró mozdulatot, minden lépést, minden pillantást. Mindent és bármit. Bármit, ami gyanús lehet, bármit, ami nyom lehet. Mert én még nem tettem le róla.

Mert én soha nem fogok letenni róla.

Egyfajta nyugodt óvóként tekintenek rám a szülők, még akkor is, ha a gyerekek félnek tőlem. Tudják, hogy nem történhet bajuk. Nem, amíg én itt vagyok. Nem, amíg megtűr a kerület, a város, a közösség.

És megtűrnek, hiszen ismernek. Ismerik a történetemet.

Én vagyok az az anya, akinek a fiát elrabolták.

Én vagyok az a nő, aki azóta is mindennap visszajár a helyszínre. Én vagyok az a nő, aki soha nem adja fel. És igen, én vagyok az is, akinek nincs élete, semmije sincs. Aki szánalomra, sajnálatra méltó. Én vagyok az az anya, aki te soha nem akarsz lenni.

Hogy átélem-e mindennap, ami történt? Azt hiszem, már kiöltem magamból az ismétlődés beidegződését.

Nincs már az a gyomorszorító tudat, hogy elvitték a fiam. Csak egy tompa fájdalom van, ami viszont állandó. Nem függ attól, hogy ott ülök-e a padon, hogy reggel nyolc óra van, vagy délután négy. A gyomorszorító fájdalom most már azt súgja: ha te feladod, akkor vége lesz, elenyészik a keresés, és soha senki nem fogja megtalálni.

Tehát ne add fel! Tehát keresd, tedd a dolgod!

Aztán jelentkezik az a fájdalom is, hogy mi van, ha megszűnök szeretni a gyermekem. Tudom, ez nem lehetséges, de az sem volt lehetséges, hogy elvigyék. Egy játszótérről, fényes nappal. Mert én éppen a telefonomba ordítottam. Nem akartam, hogy tudják, én akkor is dolgozom, amikor kihozom a kétéves fiam a játszótérre. De aznap ez nem érdekelt. Dühös voltam. És ordítottam. És nem figyeltem oda.

Most már mindegy. Most már eladtam a házam meg a kocsim, meg az összes szart. Albérletben lakom, eszem, amit főzök. És mindennap eljövök a játszótérre.

Eljöttem aznap is, amikor felhívtak. Mert eltűnt egy újabb gyerek. Egy négyéves.

Kisfiú.

Semmiképpen nem akartam, hogy felizgasson ez a tény annyira, mint amennyire felizgatott. A szokásos délutáni rutint kezdtem éppen, illetve csak kezdtem volna. Kávét akartam inni, és neki akartam kezdeni a következő liter víz elfogyasztásának.

Naponta három liter vizet iszom.

Amikor a mobilom jelezte a nyomozó számát, a gyomrom liftezni kezdett, és egy pillanatra megfordult velem a szoba. Reméltem, hogy jó hírt kapok. De inkább attól rettegtem, hogy rosszat.

Le kellett ülnöm a konyhaszékre az ebédlőasztal mellé.

– Mondja, hogy nem azért hív, mert meghalt a fiam! – dörrentem rá a vonal végén lévő Puskás nyomozóra.

– Ha biztos lettem volna abban, hogy beenged, akkor inkább odamentem volna a lakásához.

– Mondja már, hogy mi van! – szóltam rá türelmetlenül. Néhány másodperc szünetet tartott, ami talán másnak fel sem tűnt volna. Én viszont pontosan tudom, hogy néhány másodperc is lehet nagyon hosszú. Amikor végre megszólalt, azt kívántam, bárcsak ne tette volna.

– Eltűnt még egy gyerek.

Nem jött ki hang a torkomon. Nem tudtam káromkodni, de még levegőt venni sem. Figyelmeztetnem kellett magam: lélegezz!

– Mikor? – kérdeztem.

– Két órája. Ugyanonnan, ahonnan…

Csak egy dologra tudtam gondolni: nem voltam ott. Nem voltam ott. Nem voltam ott. Ezt ki is mondtam hangosan:

– Nem voltam ott.

– Tudom.

– Fél tizenkettőkor szoktam eljönni.

– Tudom.

– Mindennap.

– Tudom.

Éreztem, hogy a szemem megtelik könnyel. Egyszerre elöntött a fájdalom. Egy másik anya, egy másik apa is meghalt ma. Épp most.

– Be tudna jönni a rendőrségre? – kérdezte a nyomozó.

Nem válaszoltam. Tudtam, hogy ha kinyitom a szám, hangosan fog előtörni belőlem a zokogás.

– Kérem, jöjjön be, és segítsen! Tisztában vagyok vele, hogy ezerszer átrágtuk már magunkat minden részleten, de hátha…

– …hátha – mondtam ki én is a leggyűlöletesebb szót. Hátha meglesz. Hátha sikerül. Hátha előkerül. Hátha nincs baja.

Cigaretta után matatok az ingem zsebében, és közben pörgetem a reggeli eseményeket.

A kurva életbe! Nem volt semmi gyanús. Nem volt semmi szokatlan. Nem volt ott senki, csak ugyanazok a szülők. Ugyanazok a gyerekek.

Ugyanazok a gyerekek, akikkel, ha nem is mindennap, de heti egyszer-kétszer találkozom.

Néha ugyan van egy-egy új család, de nem jellemző.

Bassza meg! Hirtelen összeáll a kép: ismerem a gyerekeket. Ismerem a szülőket. Ha ugyanonnan vitték el, akkor ismerem azt a gyereket. Édes istenem! Talán még beszéltem is vele.

– Ha a szülők meglátnak, összetörnek. Én vagyok az élő szobra annak, amivé ők is válhatnak. Azt hiszem, ezzel nem jó szembesülni senkinek – szipogtam.

Puskás nyomozó meglepődött. Talán azt hitte, hogy már nincs könnyem. Egy kicsit én is meglepődtem, mert azt tanultam az előző életemben, hogy a sírás felszabadít. Ja. Persze.

– Nem tudok vezetni. Beleöntöttem egy fél deci rumot a kávémba – mint minden délután, tettem hozzá, de csak magamban.

– Magáért megyek.

Lehet, hogy a rum miatt tudok bőgni, gondolkodtam el, aztán el is vetettem a gondolatot. Hiszen mindennap iszom. Bár nem mindig rumot.

– Forgalomtól függően ott vagyok.

– Ismerem a gyereket, ugye? – kérdem halkan. Pedig tudom a választ.

– Igen, Dóra. Ismeri.

Töltöttem még egy kávét és bele még egy rumot. Hátha ettől kevésbé fog remegni a kezem.

Meg a gyomrom.

Rágyújtottam egy újabb cigarettára. A bennem kavargó gondolat gyilkos volt: vesztes vagy. Nem voltál ott. Megint nem tudtál vigyázni egy gyerekre. Nem tudtál ott maradni. Miért nem maradtál egy órával tovább? Miért nem figyeltél jobban? Miért nem döglesz már meg végre?

Meghúztam az üveget.

Éreztem, ahogy az alkohol felér az agyamba, és egy pillanatra el is szédültem. Letéptem egy fél kifli csücskét. Csak nem fogok idehányni a makulátlan, tiszta konyhámba.

Elvitte.

Elvitt még egy gyereket. Próbáltam az alkoholgőzön át tisztán látni a képet: nem csak az én fiam kellett neki. Nem rajtam akart bosszút állni valami miatt, és nem is a férjemen. Nem azért vitte el a gyermekem, mert rám haragudott. Vagy talán épp ezért vitte el a másik gyereket is? Mert tudta, hogy mindennap ott vagyok?

Szinte az egész város tudja, hogy minden áldott nap ott vagyok, köszönhetően a sok idiótának, akik rám akasztották a „Legkitartóbb Anya” címet a magazinokban és a bulvárműsorokban. Én vagyok a szobor, aki minden évszakban másik ruhát hord. Csak a hülye nem ismer fel a téren.

Ma is ott voltam. És talán ő is ott volt. Figyelt, várta, hogy elmenjek. És várta, hogy a gyerek egyedül legyen egy percre. Aztán lecsapott.

A nyomozó tíz perc múlva megjött.

– Forgalomtól függően? – kérdeztem, miközben kinyitottam az ajtót. Hidegnek éreztem a levegőt. Nem ártana zoknit vennem. Már csak azért sem, mert Puskás nem akart bejönni.

– Menjünk!

– Felejtse el… – mondtam, és elléptem az ajtó mellől. Lassú léptekkel visszamentem a konyhába, és leültem az asztalhoz.

A férfi hasonlóan lassú mozdulatokkal lépdelt felém, és közben igyekezett felmérni a lakás állapotát.

Persze meglepődött. Olyan rendet tartok, hogy a légy is seggre ül, ha betéved. Nem rossz egy gyakorló függőtől, ugye?

– Ne bámuljon! Nem vagyok halott. Csak depressziós. Arra meg jó gyógyír a takarítás.

– Nem bámulok.

– És ne is hazudozzon nekem! Ismerem az embereket.

– Tudom. Azért kérem, hogy jöjjön be az őrsre.

– Semmi értelme. Nem láttam semmit. Maga jó nyomozó. Pontosan tudja, hogy ez a szemétláda megvárta, hogy elmenjek. Kivárta. Elbújt, és lecsapott.

Éreztem, hogy megint elveszítem a kontrollt. Éreztem, hogy megint bőgni fogok.

Felálltam, és töltöttem egy pohár rumot.

– Megkínálnám, de tudom, hogy nem iszik.

Éreztem a tekintetét a hátamban. Centiről centire feltérképezett, hiszen hónapok óta nem látott.

Bizonyára feltűnt neki, hogy soványabb vagyok, és talán az is, hogy több lett az ősz hajszálam.

Persze simán lehet, hogy csak hízelgek ezzel magamnak. És azt nézi, hogy elveszítettem-e az ép eszemet.

Erre tudnia kéne a választ: már réges-régen elveszítettem.

Leült az asztalhoz, és szó nélkül elvette a mobilomat.

– Készített ma felvételeket?

– Gondolja, hogy ha így lett volna, nem ezzel kezdem? Nem fotóztam, és nem vettem észre semmit.

– Vagy csak maga sem tudja, hogy látott valamit…

– Bökje ki, hogy mit akar!

Pontosan tudtam, hogy mit akar. Elvégre oknyomozó újságíró lennék, vagy mi a fene. Vagy legalábbis voltam. Egy másik életben. Egyszer.

– Végig kell mennünk, hogy mi történt ma, mert attól tartok… szóval félek tőle, hogy belefásult a mindennapokba.

Hangosan felnevettem.

– Hát ebben kurvára igaza van, nyomozó! Belefásultam. De őszintén. Tud jobbat? Attól fél, hogy már csak ott ülök, és nem veszek észre egy pszichopatát? – A férfi nem válaszolt. Én is attól félek, hogy nem vettem észre. De ez kizárt.

– Higgye el, hogy észrevettem volna, ha van valami furcsa. Ha ott is volt a faszi, elbújt, és megvárta, míg elmegyek.

Puskás elszégyellte magát. Ő is azok közül való volt, akik nem tudják kezelni a gyásszal élő embereket. Finomkodnak, körbeugrálnak, pedig sokkal egyszerűbb és tisztességesebb lenne az őszinteség.

– Nem akartam megbántani… – dadogta.

– Ó, az isten szerelmére! Jelenleg maga a szánalmasabb kettőnk közül ebben a konyhában, szóval hagyja abba.

Elvett egy cigarettát az asztalon fekvő dobozból, és rágyújtott.

Kezdtem megsajnálni.

– Beszéljen! – mondta határozottan.

– Ahogy mindennap, ma is ötkor keltem. Főztem egy kávét, és lezuhanyoztam – kezdtem.

– Hogy alszik mostanában?

– Altatókkal egész jól.

– Mit szed?

– Miért? Maga mit szed?

– Jogos kérdés.

Próbáltam visszaemlékezni, hogy el volt-e húzva a függöny. Egy pillanatra felálltam, és átmentem a hálóba.

Igen, én húztam el, hiszen ki is szellőztettem.

– Mielőtt elmentem volna zuhanyozni, kinyitottam az ablakot. Aztán úgy hagytam.

– Miért?

– Szeretem a hideget, és ma hajnalban megjött a hidegfront. Egyébként néha, ha éjjel fölkelek és nem tudok visszaaludni, rágyújtok, miközben nézem a Facebookon a csoportokat. Ma is így volt. Nagyon füstös volt a szoba.

Legalábbis annak tűnt.

– Amikor visszajöttem a fürdőből, leültem a gépemhez, és megnéztem a híreket a neten.

Ez korábban is így volt, a régi életemben. Újságíróként érdekelt a világ és ami benne történik. Ma leginkább a körözött személyeket nézegetem, a bűnügyekről olvasok, és rákeresek az eltűnt személyek történeteire.

Rengeteg gyerek vész el a világban.

Ha nem lennék halálváró, ezektől a sztoriktól egészen biztosan becsavarodnék.

– Kábé nyolcig ültem a gép előtt.

– Minden nap így kezdődik?

– Centire.

A nyomozó tétova mozdulatot tett a hamutartó felé, én pedig közelebb löktem hozzá.

– Aztán kentem egy pirítóst, és nekiláttam a pakolásnak. Beágyaztam, megnéztem a leveleimet, ilyesmi.

– Érkezett bármi, ami fontos? Vagy a megszokottól eltérő?

– Csak csekkek. Meg valami képeslap a főbérlőnek. Ezeket mindig félreteszem neki, de már hónapok óta nem jött semmi levél. Se NAV, se Kormányhivatal. Régen volt valami ügye, amiatt állandó levelezésben állt, akkor mindig föl kellett hívnom. De annak már egy ideje vége van. Szegény hapsi elfelejtett bevallani valami céges benzinköltséget, és emiatt hónapokig zaklatta a hivatal. Mindig átjött a leveleiért este, csapzottan, fáradtan.

Persze nekem nem panaszkodott.

Nekem senki nem panaszkodik semmiről. Nem érzik etikusnak.

– Hogy vannak a kisfiú szülei? – kérdem halkan.

Persze nem tudom, miért kérdezem, amikor pontosan tudom a választ. Néznek maguk elé, és nem hiszik el. És gyűlölik a rendőröket, mert kérdezgetik őket, ahelyett, hogy minden, de minden ember az ő gyereküket keresné.

Elpocsékolt időnek tűnik minden másodperc, ami nem a kereséssel telik.

– Nem én vagyok az ügyön.

– Hogy mi?! – ugrok föl.

– Higgadjon le!

– Akkor mi a francért rugóztat engem?

– Higgadjon le, és üljön le a seggére! Nyilván rájött, hogy nem véletlenül tűnt el a gyerek éppen arról a játszótérről, ahonnan a maga fia, és éppen akkor, amikor maga már nem volt ott. Szóval hallgasson, és kezdjen el segíteni!

Igaza volt. Csak éppen nem akartam bevallani magamnak. Ez miattam történt.

Ez nekem szólt.

Valaki még nem végzett velem.

– Szóval tegye magát takarékra, és kezdjen el nekem segíteni! És hagyja abba ezt a „Nagyképű díva vagyok, mindent tudok a gyerekrablásról” szarságot, mert beviszem a nyomozás akadályozása miatt.

Igaza volt. Még akkor is, ha ezt nagyon, de nagyon nem akartam bevallani magamnak.

– Ez elég szexi volt, nyomozó.

– Ja. Gondolom.

Tényleg az volt.

– Folytatná?

– Persze.

Mivel kezdtem tompulni, felálltam, hogy töltsek magamnak egy pohár vizet.

– Egyszerűen nem tudok rájönni, hogy mi az, amit kihagytunk – mondom, miközben kifolyatom a csapot. A gerincoszlopomon végigfut a hideg verejték.

– Pedig valamit kihagytunk.

– Akkor miért nem maga dolgozik az ügyön?

– Mert kegyvesztett lettem.

– Azért, mert nem találta meg a fiamat?

– Igen. Azért.

A fiam. Már régen nem hívom úgy, hogy „fiunk”. A férjem ugyanis elveszítette a jogot, hogy apa legyen. Abban a pillanatban, amikor lemondott a fiamról.

– Koncentráljon a részletekre! Most ennyit tudunk tenni.

– Rendben. Nyolc körül ettem egy pirítóst, aztán beraktam egy mosást, és levittem a szemetet.

– Feltűnt bármi furcsa? Kérem, gondolkodjon!

– Nem. Ugyanott volt a kuka, nem találkoztam senkivel.

– Autó vagy fura jármű?

– Nem. Semmi nem volt. – Gondolkodtam még egy fél percig, aztán folytattam. – Felérve a lakásomba, megnéztem a netet, hogy milyen idő lesz. Ezt minden reggel megteszem. Ha esőt mond, viszek kabátot. Ma kellemes nyári időt ígértek. Így háromnegyed tízkor elindultam. A sarki boltban vettem egy palack vizet, mint minden reggel.

Itt egy pillanatra megálltam. Eszembe jutott valami. Puskás fel is kapta a fejét.

– Mi az, Dóra?

A homlokomat ráncoltam.

– Volt egy fura hajléktalan a boltban.

– Mitől volt fura?

– Nem volt büdös. Annak ellenére, hogy napok óta harminc fok körül van, és tudja, hogy ilyenkor már a kabátjuk alá izzadnak, de ez a férfi nem volt büdös.

– Akkor miért gondolja, hogy hajléktalan volt?

– Szakadt volt a ruhája, kabátban volt, de… fene tudja… nem volt nála táska, apróval fizetett, és izzadt is a melegben, de nem volt büdös.

– Emlékszik, mit vett?

– Igen, előttem fizetett, azért tudom, hogy nem volt szaga. Ugyanazt a vizet vette, amit én.

– Piát? Féldecis vodkát?

– Nem, csak egy vizet vett. Pedig kurvára ott a kút a bolt mellett…

Puskás felírt valamit a mobiljába, aztán rám nézett.

– Folytassa!

– Hét perc a bolttól a játszótér. Ma sem tartott tovább. Aztán, hisz tudja, ültem a padomon. Feltettem a napszemüvegem. Kicsit fújt a szél, így nem volt olyan meleg, mint tegnap, de egyébként, ugyanaz. Tudja, hogy mikor ért oda a házaspár?

– Tizenegy után valamivel. Nem tudták pontosan megmondani. Itt laknak a környéken, a férfi szabadságon van, holnap indultak volna Horvátországba nyaralni. Ezért voltak lent mind a ketten a játszótéren.

– Hogy veszítették szem elől a gyereket?

– Valami cikket olvastak a mobiljukon.

Csak ráztam a fejem. Hangtalanul, szomorúan. És közben éreztem, hogy dühös leszek. És erre minden okom megvolt.

– Nem találkozhatok velük, András – suttogtam. – Gyűlölnek.

– Igen. De be kell vigyelek.

– Ez volt az egyezség?

– Igen. Kikérdezhetlek először, tekintettel a múltunkra, de be kell jönnöd, hogy jegyzőkönyvbe vegyünk mindent, ami ma történt.

Beleegyeztem. Fölhúztam egy zoknit, aztán bementem Puskással az őrsre.

Három évvel korábban

– Neked nem otthon kéne lenned a gyerekeddel? – nézett rám pecsétes szemüvege mögül a főszerkesztőm. Persze mosolygott, mint mindig, amikor tudta, hogy kellemetlen témába nyúltam bele a cikkemmel.

– Az apja van otthon vele – feleltem, és reméltem, hogy minél hamarabb leszáll a témáról. A kollégák többsége még mindig nehezen emészti meg, hogy vannak nők, akiknek fontos a karrier.

Szerencsére Ica nem volt az a fajta, aki ezzel a témával zaklatott volna. Egyrészt mert harminc éve dolgozott a szakmában, túlélt minden rendszert, és valószínűleg nem különösebben izgatja a családi életem, mindaddig, amíg szállítom a heti egy ütős cikket.

Továbbá volt egy olyan érzésem, hogy egy-egy különleges napon egyike vagyok azoknak a szerzőknek, akiket kedvel.

Csöndben a laptopja fölé hajolt, és olvasott. Szakértő szeme hibát keresett a cikkemben, logikai bukfencet, hiányzó forrást vagy adatot. Én tudtam, hogy nem fog találni, hetek óta rajta voltam az ügyön.

Az asztalon heverő cigarettásdobozba nyúlt, és kivett egy szálat. Úgy tudta ezt megcsinálni, hogy egy pillanatra sem vette le a szemét a cikkről, amit olvasott.

Amikor végzett, meggyújtotta a cigit, és hangtalanul kifújta a füstöt.

Ő volt az egyetlen az irodaházban, aki az irodájában dohányozhatott. Nem vagyok benne biztos, hogy nem rendelkezett-e saját engedéllyel a miniszterelnöktől, aki egyébként meglehetősen jó barátja.

Hogy hogyan lehetséges ez, azt senki nem tudta, hiszen a magazin, aminek főszerkesztői székében ült, mindent megtett azért, hogy megbuktassa a jelenlegi kormányt.

A kérdés kínzó: Nem csak egy sokkal nagyobb játszma apró kis figurái vagyunk mindannyian?

Mint minden alkalommal, amikor a hét elején a témánkkal a „nagyasszony” elé járultunk, én most is ideges voltam.

Nála ugyanis nem volt kegyelem. Nem volt női szolidaritás. Amit nem akart a lapban látni, azt visszadobta. Bármennyit dolgoztál is rajta.

Hihetetlen érzéke volt ahhoz, hogy tudja, mi az, ameddig lehet borzolni a kedélyeket, és hol van az a pont, amin túl ez veszélyes.

Veszélyes rá és a lapra.

Olyan korban élünk, ahol sajtószabadság van. De nem lehet akármit leírni. Nem lehet akárkivel packázni.

Ica jól tudta ezt, és azt is, hogy pontosan addig maradhat a székében, amíg a lap, amit visz, csak egy szelep. Egy gőzkieresztő gomb. Az emberek elolvasnak egy cikket, aztán továbblépnek.

Mérgesek, dühösek lesznek, de mennek tovább, mert sokkal fontosabb dolguk is van, mint megdönteni a rendszert.

Olyan fontos dolgok például, mint a munka és a pénzkeresés. Ezzel én sem voltam másként.

Kisgyerekes anyaként nem éltünk könnyen a férjemmel, aki éppen akkor indította be a vállalkozását, amikor megszületett a gyerek. És mivel csak nekem volt állandó bevételem, én voltam az, aki fél év után ismét felvette a tollat. Nemcsak azért, mert tombolt bennem a munkaszellem, hanem azért, mert kellett a pénz.

De ezzel a cikkel valahogy máshogy volt.

Most éreztem, hogy bár egy apró ötletből indult az egész, messze vezethetnek a szálak. Én pedig utána akartam menni akkor is, ha tudtam, hogy Ica valószínűleg nem fogja engedni.

Mert túl kényes a téma. Érinthet olyan embereket, akik még bajt okozhatnak.

– Arra apellálsz, hogy kitör belőlem az igazság harcosa? – kérdezte rekedt hangján a főszerkesztőm.

– Inkább az eladott példányszámokra – feleltem, és egy pillanatra nem tudtam, hogy erre vissza fog-e vágni. Ugyanis nem túl kedves képet festett róla ez a feltételezés.

De ezt persze tudta. És egyébként nagy ívben fütyült rá, hogy az emberek milyennek látják. Szerette a pénzt és helyét a szakmában.

Más nem nagyon érdekelte. Pláne nem az igazság harcosának a szerepe.

– A bajom az az anyaggal, hogy olyan köröket bolygatsz vele, amelyeket nem kéne.

– Tudom, hogy ez a bajod vele. És azt is tudom, hogy valószínűleg leveszel az ügyről, de tudd, hogy van egy kapcsolatom, aki nyilatkozni tud.

Feltolta az orrán a szemüveget, és belekortyolt az ásványvizébe. Egy pillanatra láttam, hogy egész testében megfeszül, mielőtt felteszi a kérdést, amire nyilvánvalóan nem fog választ kapni.

– És ki az?

– Lemegy az anyag?

– Még nem tudom.

– Addig nem adhatom ki a forrást, még neked sem. Ezt tudod.

– Milyen szintű a kapcsolatod?

– Kormányzati.

Itt egy kicsit visszafojtotta a lélegzetét. Ezt már nem lehetett nem észrevenni.

– Dokumentációja van?

Persze hogy van, gondoltam. Különben nem írtam volna meg a cikket. De ezt egyelőre nem akartam elmondani.

– Én úgy tudom, hogy rendelkezésre áll…

– …ha mi?

– …ha van merszünk lépni az ügyben.

– És mit akar? Pénzt?

– Nem akar pénzt. Névtelenséget akar, és azt, hogy derüljön ki ez az ügy.

Csöndben mérlegelte a nyereség kontra veszteség oldalt.

– Mindenki akar valamit, Dóra.

– Ez nem igaz. Vannak mások.

– Az igazság bajnokai?

– Igen. Vannak olyanok, akik hisznek abban, hogy amit tesznek, az jó.

– Én ebben nem hiszek.

Akkor kurva rossz székben ülsz, gondoltam. De persze nem mondtam. Nem mondhattam. Amúgy is tudtam, hogy mi következik.

– Ezt át kell gondolnom – jelentette ki, és jelezvén, hogy a beszélgetés itt véget ért, becsukta a laptopját.

Egyébként az „Át kell gondolnom” azt jelentette, hogy beszélnie kell emberekkel.

Ha a cikkben szereplő ember feláldozható, ha a cikk nem sért olyan magas kormányzati érdekeket, hogy az különösebben fájjon az adott politikai helyzetben, akkor mehet.

Ha nem hagyják jóvá, akkor nem.

Én tudtam, hogy nem fogják jóváhagyni. Ahhoz túlságosan kemény volt az ügy.

Hogy miért dolgoztam rajta mégis?

Mert nem volt választásom. Mert muszáj volt.

Mert vannak olyan ajtók, amelyeket, ha egyszer kinyitsz, már nem tudod visszacsukni, mindig be akarsz majd lesni mögé.

Még akkor is, ha tudod, hogy nem lesz jó vége.

– Egyelőre ne kapargasd ezt az ügyet – mondta Ica, és felállt az asztala mögül. A karján sorakozó aranyékszerek egyszerre csörrentek meg. – Tudom, hogy szeretnéd, de ne tedd. Mert nem tudlak megvédeni.

Két órával később is ezen az egy mondaton járt az agyam. Két dolog miatt. Először is, mert ezek szerint, ha nem hagyom abba, védelemre szorulok. Másodszor pedig azért, mert először éreztem a főnököm hangján, hogy kedvel.

Hogy azért, mert tehetségesnek tart? Azért, mert annak idején ő hozott a laphoz?

Nem tudom. Annyi bizonyos, hogy tudtam, ez az anyag soha nem kerül napvilágra. És nem azért, mert a benne lévő tények nem igazak. Nem is azért, mert túl kemény az ügy.

Hanem azért, mert ez volt az a pont, amikor megijedtem. Megijedtem, hogy baj lesz.

A realitás szép lassan átrajzolta a célokat és az igazság kereséséről szóló álmaimat.

Féltem.

„Nem tudlak megvédeni…”

– Hahó! – Valaki bekopogtatott az autó üvegén. A férjem volt az, karján a picivel. – Jól vagy?

Megráztam a fejem, és rájuk mosolyogtam. Kinyitottam a kocsi ajtaját.

– Persze, minden rendben, csak elgondolkodtam egy cikken.

– Veszem észre – mondta Péter, és megpuszilt, ahogy kiszálltam. – Fél órája itt ülsz a kapu előtt.

– Tényleg? Atyaég, akkor azért vagyok ilyen éhes.

– Rendeltem pizzát – mosolygott, miközben átadta a babát, akit összepusziltam.

– Hogy ment ma? – kérdeztem, mert észrevettem, hogy a gyerek lábán lehorzsolódott a bőr.

– Jól, lassan futni fog ez a kis pöcsös.

– Nahát, nahát – mondtam, miközben megsimogattam a térdét. Egyéves, és már jár. Nem nagyon teketóriázik. Ilyen tekintetben ő is olyan, mint a szülei. Szereti gyorsan intézni a dolgokat.

Aznap este mindent egyedül csináltam, nem engedtem, hogy Péter segítsen, pedig többször is felajánlotta, mert látta rajtam, hogy fáradt vagyok és valahogy nagyon messze járok.

Ez igaz is volt. A gondolataim elszálltak, pedig a gyerekemmel és a férjemmel akartam lenni. Sok pizzát ettem, és ittam hozzá egy pohár sört is, amit egyébként nem szoktam, de valahogy úgy éreztem, szükségem van rá. Péter szóvá is tette, de megnyugtattam, hogy másnap nem kell bemennem, se vezetnem, így egy pohár sör nem árthat.

Együtt fürödtem a gyerekkel, akivel este kilencig pacsáltunk kifröcsköltük az összes habot, és csupa móka és kacagás volt minden. Utána tisztára töröltem, pizsit adtam rá, és addig simogattam, amíg el nem aludt a kezeim között.

Közben többször elfutotta a szemem a könny, és magamban hálát adtam, hogy boldog és egészséges gyermekem van, és egy férjem, aki szeret. Kikapcsoltam a mobilom, és másnap egész nap nem is kapcsoltam vissza.

Vajon féltem-e, hogy máris túl sokat ártottam a családomnak? Igen, féltem. De szerencsére kész tervem volt arra, hogy mit csináljak.