A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: Bold Tricks, Forever, 2014

Fordította

LAIK ESZTER

© Karina Halle

Hungarian translation © Laik Eszter, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-18-2

„Én ezt nem csinálom Camden nélkül.”

Javier a plafonra nézett, és valamit mormogott a mennyek urának, mintha spanyolul vitatkozott volna vele. Hosszan, lassan fújtatott az orrán át.

– Remek, hozd magaddal azt a csimpánzt, amíg képes magát féken tartani. De nem mindenki olyan megbocsátó, mint én.

Camden háta megfeszült az ujjaim érintése alatt. Szerettem volna megnyugtatni, holott nekem magamnak is el kellett harapnom a nyelvemet, nehogy kicsússzon valami a számon. A vér fémes íze lepte el ízlelőbimbóimat, de csak bólintottam, és annyit mondtam:

– Gyere, Camden! A távolabbi célokra kell gondolnunk. A nagyobb képre.

– Csakhogy ez a kép még sokkal összetettebb annál, mint amit ismersz – morogta.

Éppen kérdezni akartam, mire gondol, amikor félresöpört, kihúzta magát, és odasétált Javierhez. Erősnek és tettre késznek látszott. Az ingét átáztatta a vér, ami az újra felnyílt sebéből szivárgott, és kis patakként csurgott le a karján, de csak úgy letörölte a kezével.

– Készen állunk – jelentette ki hangosan, Javier elé állt, és egyenesen a szemébe nézett. Egy percig figyeltem a néma párbajt, ahogy farkasszemet néznek, azt a kimondhatatlanul sok indulatot, ami a tekintetükben villámlott, miközben végigmérték egymást a kis magánháborújukban. A kígyó és a medve. A sunyiság és hazugság harcosa szemben a lélek és erő harcosával.

Mindkét férfi mérföldkő volt életem kanyargós országútján, ebben az örökké változó társasjátékban.

A jövőmnek – Scott MacKenzie-nek

Prológus

A lány sikoltva riadt föl.

A fájdalom, amely előző éjjel rászakadt, nem csökkent azalatt sem, amíg öntudatlanul feküdt. Álomba ringatták a gyógyszerek, amelyeket az orvosok adtak neki, de a fájdalom körbefonta a lábát, szembeszegülve a morfiummal, ami fiatal ereiben keringett.

Megpróbált felülni a kórházi ágyon, és körülnézett. A szobában sötétség és csend honolt. Senkit sem látott maga körül, még a szüleit sem. Reszketni kezdett, aztán sírni, nem értette, mi történt, nem tudott mit kezdeni a szenvedéssel, amely hatalmába kerítette.

Egyedül volt, és örökre tönkretették.

Végre megjelent egy éjszakás nővér az ajtóban, és az ágyához ment.

– Mi a baj, Ellie? – kérdezte, de a lány nem tudott beszélni. Túlságosan zokogott. Csak a fejét rázta, és szívet tépően sóhajtozott, patakzottak a könnyek az arcán.

A nővér gyorsan hozzáadott még valamilyen szert az infúzióhoz, amelynek csöve a lány karjába vezetett. A lábát rettenetes égési sebek borították, az egyik legcsúnyább eset, amit valaha látott. Az orvosok megtették, amit tudtak, de biztosítás nélkül a szülei képtelenek voltak fizetni bármilyen helyreállító műtétért. Egy bőrátültetés megmenthette volna attól, hogy a továbbiakban olyan borzasztó hegeket viseljen a lábán.

A szülei még csak a közelben sem voltak. Napközben kint ültek a váróteremben, éjszakára meg elmentek valahová, és egyedül hagyták a kórházban. A nővér gyanakodott rájuk – ahogy lopva, bujkálva elhagyták a kórházat, adott némi támpontot, hogy sejteni lehessen, mi történt a gyerekkel.

Az még hihető volt, hogy a lány egy olyan alacsony jövedelmű családból jön, ahol engedik, hogy autóalkatrészek után kutasson roncstelepeken, de az egész történet, amely szerint véletlenül akkumulátorsav ömlött a lábára, valahogy nem tűnt igaznak. A nővérnek az volt a benyomása, hogy talán inkább valami metamfetamin-laboratóriumot üzemeltethetnek a szülők, és ott történt baleset. Vagy ami még rosszabb, akár bántalmazhatták őt, vagy nagymértékben elhanyagolták. Határozottan nem stimmelt valami a történettel, de a beteg olyan nagy fájdalmakkal küzdött, hogy sem az orvos, sem a nővér nem tudta kiszedni belőle, mi is történt voltaképpen.

De most talán igen. A zokogása alábbhagyott, ahogy a morfium dolgozni kezdett, gyorsan kifejtve áldásos hatását a tizenegy éves szervezetben. A nővér figyelmesen nézte, tanakodott, vajon faggassa-e. Ez a gyámügy feladata lenne, nem az övé, de volt valami ebben a kislányban, ami oltalom után kiáltott. Úgy érezte, a lány már azelőtt sebeket szerzett, mielőtt a sav a lábára ömlött volna.

– Ellie – mondta gyengéden, és hátrasimította finom szőke haját. Látszott, hogy gyönyörű nő lesz belőle, megmutatkoztak a jelek már ebben az általában rémes kiskamasz korban is. Ettől csak még jobban fájt érte a nővér szíve, tudta, hogy a gyerek szépségét kikezdik majd a csúf sebhelyek.

A lány kinyitotta nagy, barna szemét, és felnézett a nővérre. Arca nedves volt a könnyektől, és úgy tűnt, retteg, annak ellenére, hogy alábbhagyott a fájdalom.

– Ellie – próbálkozott a nővér –, el tudnád mondani nekem, hogy mi történt veled?

A lány pislogott, nem tudta, mit mondjon. Maga is alig emlékezett, de tudta, hogy borzalmas dolgokon ment keresztül. És bár a szüleinek még nem volt alkalma a lelkére kötni, hogy fogja be a száját Travis Rainesszel, a gonosz férfival kapcsolatban, akinek a házába be kellett törnie az anyja utasítására, de magától is tudta, hogy hallgatnia kell. Végül is, két mesteri szélhámos gyereke volt, és az igazság soha nem tartozott a választható lehetőségek közé.

De mégis, a lelke mélyén szerette volna elmondani a nővérnek, hogy mi történt. Szerette volna, ha az a Travis megbűnhődik. Szerette volna, ha lecsukják azért, amit tett.

– Nem… nem emlékszem… – dadogta. Félt elmondani az igazat.

A nővér hosszan tanulmányozta.

– Arra emlékszel, hogy autóalkatrészeket keresgéltél?

Autóalkatrészeket? A lány nem tudta, mit mondhattak a szülei az orvosoknak. A zavar kiült az arcára, elég hosszan ahhoz, hogy a nővér észrevegye.

– Ellie, mi az utolsó, amire emlékszel? – kérdezte gyorsan a nővér. – Hogyan égetted meg a lábad? A szüleid tették ezt veled?

A kislány képe megnyúlt, ahogy próbálta kitalálni, mit mondjon.

– Mit képzel? Mi a frászt csinál?! – üvöltötte Amelie Watt, aki ebben a pillanatban jelent meg az ajtóban.

A lány összerándult az anyja hangjára. Félig önkívületi állapotában attól félt, hogy tett valamit, amivel feldühítette.

Amelie bemasírozott a kórházi szobába, a szeme szikrákat hányt.

– Hogy meri faggatni a lányomat?! – kiáltott rá dühösen, a karjával hadonászva. – Ehhez semmi joga!

A nővér ellépett Ellie ágyától, de nem kért bocsánatot.

– Aggódom miatta.

– Maga csak azon aggódjon, hogy a lányom jobban legyen.

Amelie összefonta a karját, és felszegte a fejét. Feltűnő nő volt, egzotikus kelet-európai vonásokkal: magas járomcsont, erős állkapocs, sötét kökényszemek. Olyan benyomást keltett, mint aki nem túl ijedős, de ezúttal nem tudta elrejteni a hangja remegését.

– Egyáltalán minek ébresztette fel az éjszaka közepén? Hagyjuk aludni az én szegény kisbabámat.

A nővér felvonta a szemöldökét.

– A kisbabája felsírt az éjszaka közepén, és sikoltozott a fájdalomtól. Én voltam az egyetlen itt a közelben. – Hagyta, hogy a szavai úgy hasítsanak, mint az éles kés.

Amelie hevesen beszívta a levegőt, és megrázta a fejét.

– Ne merészelje kétségbe vonni a szülői odaadásomat! Haza kellett mennünk, hogy aludjunk pár órát. Csak így tudunk mellette állni.

Az ápoló a nőre pillantott, és azon töprengett, érdemes-e tovább erőltetnie a dolgokat. A lányt nézte, aki a csodálat és a félelem keverékével bámulta az anyját. Talán nincs értelme tovább kutakodni. Ha a lányt tényleg mellőzik vagy bántalmazzák, a gyámhivatal majd kideríti. Őket pedig már értesítették. A Watt házaspár majd találkozik velük reggel.

A nővér nagyot sóhajtott, és végül így szólt:

– Van öt perce, utána meg kell kérnem, hogy hagyja el a szobát. Ellie-nek aludnia kell. A gyógyszerek majd segítenek csillapítani a fájdalmait.

Amelie összehúzta a szemét, aztán a lányára nézett. Amikor a nővér kiment a szobából és becsukta maga mögött az ajtót, láthatóan megkönnyebbült. Közelebb lépett az ágyhoz, és egyik kezét Ellie vékony, napbarnított karjára tette. Az arca megrándult, ahogy szemrevételezte az infúziós csövet.

– Bébi – suttogta. – Mit mondtál nekik?

Mostanra a lány lassan kezdte elveszíteni öntudatát, a morfium kellemes állapotba ringatta. Megnyalta az ajkát, és azt mondta, amiről tudta, hogy az anyja hallani akarja.

– Semmit sem mondtam nekik, mama.

Amelie szomorúan rámosolygott.

– Ez az én kicsikém. Ha majd jobban leszel, elmondjuk neked, mit kell mondanod. Egyelőre csak válaszold azt, ha kérdeznek, hogy autóalkatrészeket keresgéltél a telepen, és ez az utolsó, amire emlékszel. Megértetted? Az utolsó, amire emlékszel.

– De… – motyogta a lány. – De… az az ember… Travis… – Amelie összerezzent a név hallatán. – Neki… bűnhődnie kell. Menjen… börtönbe.

– Egy napon majd megbűnhődik – felelte az anyja. – Egy nap majd megfizet. De ez nem a te dolgod. Majd mi gondoskodunk róla. Megígérem.

Az anyja ott maradt Ellie mellett, fogta a kezét.

Majd én elintézem – gondolta a lány. Aztán álomba zuhant.

Első fejezet

A vihar csak dühöngött, én meg sikítottam – magamban, belül.

A tető nélküli lopott terepjáróban ültem, leparkolva a földút szélén, a hullámzó tetőponyva alatt, ami időnként egy adag esővizet fröcskölt a képembe. A trópusi éjszaka minden forrósága ellenére fáztam, mert már bőrig áztam a sáros estélyi ruhámban. Az egyik oldalamon Camden McQueen ült, a másikon Javier Bernal. Az egyik fényes, mint az éjszaka, a másik sötét, mint a fény. Mindkét férfi engem akart. Mindketten szerettek. És nagyon komolyan alábecsültem mindkettőt.

Igazán nem volt túl sok időnk csak úgy üldögélni, ahogy arra sem, hogy kitisztítsam a fejem. De mindazok után, ami történt – hogy Javier a manipulációival rávett, jöjjek vele Mexikóba; aztán megpróbált rábeszélni, hogy öljem meg Travist, a drogbárót, akivel rivalizált; aztán minden szörnyűségesen félresiklott, és menekülnünk kellett egy őrületes golyózápor közepette – mindezek után tudtam, mindjárt jön a pánikroham, hogy felzabáljon, elrabolja a cselekvőképességem, kivessen a játékból. Éreztem, hogy a félelem végigbizsereg az ereimben, és azzal fenyeget, hogy ízekre szaggat. A félelem, hogy mindent elveszíthetek – Gust, az anyámat, a bosszúmat, a célomat. Féltem Javiertől és attól, mit tehet Camdennel. Féltem Camdentől és attól, ahogy megváltozott irányomban. Féltem önmagamtól és attól, hogy mi mindenre leszek képes annak érdekében, hogy valami értelmet adjak a történteknek.

Talán még csak tíz perce robogtunk visszafelé Veracruz irányába, amikor megkértem Javiert, hogy állítsa le a kocsit, szükségem van pár percre. Vonakodva engedett, keresett egy helyet néhány nagy fa alatt, amelyek imbolyogva hajladoztak a sivító szélben, és félreállt. Mindkét férfi engem nézett, de én csupán arra voltam képes, hogy a kezemet bámuljam leszegett fejjel, miközben a sarat dörzsölgettem a ruhámról. A hideg a tenyeremen át hasított belém. Jól ismertek mindketten, ismerték a pánikrohamaimat, és már csak ettől is sikítanom kellett legbelül, szerettem volna kirohanni a világból. Rájuk sem bírtam nézni, úgy éreztem, képtelen vagyok elviselni ezt a helyzetet. Javier és Camden. Mi hárman, akiknek együtt kell dolgoznunk, sőt mi több, egy terepjáróban ülünk úgy, hogy lehetőleg ne gyilkoljuk meg egymást. És én ott vesztegeltem mindennek a közepén.

Az agyam visszapergette az eseményeket a menekülésünkig. Az anyám. Szentséges ég, az anyám! Nem hittem, hogy látom még az életben, pláne nem egy drogbáró házibuliján, de ott volt, és éppen azt a kibaszott pezsgőt szolgálta fel. Mindenki közül éppen Travisnek kellett neki dolgoznia, annak az embernek, aki savat öntött a lábamra, amikor még csak tizenegy éves voltam; ugyanazt az embert szolgálta, akit épp az ő, az anyám kívánságára aznap éjjel ki kellett volna rabolnom Mississippiben. Mi a szar történhetett vele? Mindazok után, amin átmentünk együtt, mint egy család, mindazon kínok után, amiket elszenvedtem, a hatósági nyomozás után, azután, hogy Jim bácsihoz költöztünk Palm Valley-be, majd azután, hogy elhagyott engem, mit keresett anyám Travis házában? És hol az apám?

Nagyot nyeltem, mintha gombóc lett volna a torkomban, és küzdöttem a késztetéssel, hogy megkérdezzem ezekről Javiert. Ő végig tudta, hol vannak a szüleim. Még azt is akarta, hogy megöljem őket valami beteges, felsőbbrendű eszmék nevében, amelyek azon az ő ferde, romlott erkölcsi kódexén alapultak. Mindent tudott egész idő alatt, és csak kihasznált engem.

És emiatt még csak nem is haragudhattam rá. Tudhattam volna, előre sejthettem volna. Olyan rohadtul haragudtam magamra, amiért bedőltem a régi trükkjeinek és visszacsúsztam a múltamba, amit pedig annyival jobb lett volna ott hagyni, ahol volt, mélyen eltemetve. Hallgattam édes-mézes hazugságait, és elhittem őket, mintha csak az a naiv kislány lennék, aki valaha voltam. Utáltam magam azért, mert elvesztettem a hitemet Camdenben, és ehelyett Javiernek hittem, és utáltam magam még inkább azért a pusztításért, amit okoztam. Ez volt a másik ok, amiért nem tudtam ránézni. Ahányszor Camdenre pillantottam, annyiszor láttam, hogy mennyi mindenben megváltozott. Erősebb lett, keményebb, könyörtelenebb. Sebzett is volt, mélyen megsebezte, amit tettem. Most már neki is voltak olyan sebhelyei, amelyeket még az ő tehetséges ujjai sem tudtak megszépíteni.

– Jól vagy? – kérdezte Camden mély hangon. A térdem a térdéhez ért. A másik meg Javier térdéhez. Hallottam a lélegzetüket, éreztem mindkettejükön, hogy feszültek, ahogy ott ültünk édes hármasban a sötétben. Olyan kínos volt ez az egész. Olyan kibaszottul kínos!

De ahogy az egész ügy kinézett – Gus meg a szüleim Travis Raines markában, az álruhás szereplésemnek annyi, mi hárman meg együtt száguldozunk keresztül Mexikón –, ehhez képest a kínos helyzet volt a legkisebb problémám.

Bólintottam, még mindig a kezemet nézve, pedig hát nem voltam jól. Egyikünk sem volt jól.

Javier hangosan felsóhajtott. Volt ebben valami, ami miatt rá kellett néznem. Őreá nézni valahogy könnyebb volt, talán mert nem kellett bűntudatot éreznem.

– Mi van? – kérdeztem. Belevájtam az ujjaim a combomba, hogy enyhítsem az idegességem.

Javier felém billentette a fejét, és habár csak annyi fény volt, amennyit a terepjáró műszerfala meg a távoli villámlások keltettek az égen, láthattam szemében a ragyogást. Kifürkészhetetlen volt, mint mindig.

– Csak töprengek, meddig fogunk még itt üldögélni ebben a kibaszott trópusi viharban – vetette oda egyszerűen, és hamis mosolyra húzódott a szája. – Ez minden.

Camden jobban kihúzta magát.

– Legalább az eső lemossa a pofádról az összes vért.

Javier tekintete rávillant.

– Biztos vagy benne, hogy szeretnéd, ha segítenék visszaszerezni a derék dagadt Gus bácsit? Mert azt hiszem, jelenleg én vagyok az, aki mindkettőtöknek szívességet tesz. Eltekintve attól, hogy megmentettem a seggeteket, természetesen. És ha jól rémlik, még csak meg se köszönte egyikőtök sem.

Élesen szívtam be a levegőt.

– Csak adj pár percet. Ki kell találnom valami tervet.

Javier szárazon felnevetett, egy esőcsepp csöppent le az orra hegyéről, és kétkedve nézett rám.

– Terv? Nem neked kell tervet készítened, angyalka. Ha a segítségemet akarod, akkor úgy csináljuk, ahogy én akarom.

– Baszd meg! – köpte Camden.

Végül is rá kellett néznem. A tekintete haragtól villámlott a szemüvege mögött, ami visszatükrözte a kocsi tompa fényeit, és úgy markolta az ajtókilincset, mintha kettőbe akarná törni. Ó, istenem, nincs nekem erre szükségem! De hát részben tényleg én tehetek róla. Talán mégis szükségem volt rá. Kiérdemeltem.

– Camden… – kezdtem, és megpróbáltam a pillantásommal kiengesztelni. – Kérlek… csak próbáljunk nyugodtak maradni és gondolkodni.

– Én nyugodt vagyok – felelt Javier, pedig Camden nyitotta szóra a száját. – Én a húgomat, Violettát akarom megtalálni. Ez az én első és legfontosabb célom. Aztán segítek eljutni Travishez és Gushoz.

– És az anyámhoz? – vetettem közbe, hogy őszinteségre kényszerítsem.

Kurtán felém biccentett, habár közben a sötét út felé nézett.

– Igen. És a mamádhoz.

Most jött el az ideje, hogy rákérdezzek. Inkább most, mint soha.

Mélyet lélegeztem.

– Hol van az apám? Őt nem láttam ott a partin.

Javier felvonta a szemöldökét, és a fejem felett Camdenre nézett. Hogy miért, arról gőzöm se volt. Megfordultam, és én is Camdenre lövelltem egy pillantást, de ő csak visszanézett Javierre úgy, mintha azt se tudná, kicsoda.

– Javier – ismételtem –, hol van az apám?

Szemrehányóan villantotta a szemét Camdenre, majd vissza rám. Az arca hidegséget tükrözött.

– Az ember, akit az apádnak hívsz, halott.

Minden tagom jéggé dermedt. A tüdőmbe meleg levegő és esőcseppek keveréke nyomult.

– Halott? – kérdeztem, és úgy éreztem, fulladozom.

Halott.

Az apám halott?

Nem lehet.

Javier tekintete ellágyult, de csak egy pillanatra.

– Én se tudtam, amíg ide nem jöttünk.

Hagytam, hogy a hír a csontomig hatoljon. Az apám halott.

A jobb szülő.

A gyenge.

Halott.

Mivel anyám Travisnek dolgozott, most már igazán árva voltam.

– Ó, istenem! – nyögtem, mikor végre levegőhöz jutottam. Előrehajoltam, próbáltam legyűrni egy újabb pánikrohamot. Camden ekkor a derekamra tette a kezét, épp csak annyira, hogy tudjam, ott van. Az érintése melegséget sugárzott, valahogy erőt adott. – Ó, istenem!

– Nagyon sajnálom – mondta Javier.

Beletelt pár másodpercbe, míg felfogtam, amit mondott.

Odakaptam a fejem.

– Nem, nem igaz – ziháltam. – Te azt akartad, hogy én öljem meg őket. Te kibaszott rohadt beteg állat, te azt akartad, hogy öljem meg a saját szüleimet. Ezért hoztál engem ide. Te kurvára nem sajnálod!

Javier egykedvűen nézett rám, az arckifejezése, mint mindig, egy hüllőé: sima és számító. Semmi érzelem. Semmi egyéb. Hogyan hihettem valaha is, hogy van benne valami melegség?

– Igazad van – mondta, és figyelme ismét az üres út felé fordult. – Tényleg nem sajnálom. Örülök, hogy meghalt. Megérdemli azért, amit veled tett. De azt azért sajnálom, ahogy te most per pillanat érzel.

– Szerinted nem éreztem volna magam még rosszabbul, ha én ölöm meg őket?

Javier vállat vont.

– Most már nyilván tudom, hogy az milyen lett volna. Egyértelmű, hogy benned nincs meg az a harag velük szemben, ami bennem megvan.

Úgy éreztem, legszívesebben megint könyékkel verném be az orrát, hogy lássam, amint újra meg újra eltörik. De Javier olyan férfi volt, aki bírta a fájdalmat, sőt, erőt nyert belőle. Ebben a pillanatban túl sok előnnyel bírt velünk szemben, ráadásul szerette, amikor gyűlöltem. Talán még jobban, mint amikor szerettem.

– Hogyan halt meg? – kérdeztem a fogamat csikorgatva.

– Nem tudom – felelte Javier. – Csak annyit tudok, hogy eggyel kevesebb ember van, aki bánthat téged.

– Hogy te mennyire el vagy baszva – mormogta Camden, és keze a hátamnak feszült.

Javier erre csak vigyorgott, a fogai fehéren villogtak a sötétben, kicsit sem sértődött meg.

– Akármi vagyok, nagyobb szükségetek van rám, mint nekem rátok. És ezért azt fogjátok csinálni, amit én mondok.

– Pontosan úgy hangzik, mint alku az ördöggel – mondtam.

– Nahát, én kis angyalom, de gyorsan megváltoztattad a tónust, most, hogy ez a tetkós majom visszatért az életedbe! – Javier Camdent fürkészte, és fejével hanyagul felé biccentett. – Tudod, az, hogy most itt vagy, nem jelenti azt, hogy győztél.

– Én csak azért jöttem, hogy visszakapjam Ellie-t – felelte Camden nyugodt hangon, de telve gyűlölettel. Tudtam, hogy most nagyon szoros pórázon kell tartania magát. Azt is tudtam már, hogy ha nem teszi – nos, nem kellett túl soká néznem Javier horzsolásokkal és duzzanatokkal teli véres arcát, hogy tudjam, mi van akkor.

– Ó, hát persze – mondta Javier megfontoltan. – De vajon visszakaptad?

– Javier, fogd már be! – csattantam fel. – Ha van terved, akkor mondd el, mi az, mert minél tovább ülünk itt vitatkozva, annál messzebb kerül tőlünk Gus.

Javier lassan ismét felém fordult.

– Én egész idő alatt erről beszéltem. Képes vagy már gondolkodni? Befejezted a kis kirohanásodat? Mert tudom ám, hogy mi működött nálad igazán jól, amikor legutóbb…

– Folytasd a tervvel! – vágtam közbe. Sem Camdennek, sem nekem nem volt szükségünk arra, hogy befejezze a mondatot. Amikor legutóbb pánikrohamot kaptam Javier társaságában, azzal végződött, hogy szeretkeztünk egy narancsültetvény közepén. Akkor nagyon sebezhető voltam, kétségbeesetten vágytam a közelségre, és visszacsábultam a saját múltamba. Millió mentségem volt arra, hogy minek keféltem vele, de ami a legjobban zavart, hogy leginkább azért csináltam, mert pont azt akartam. Mert kellett nekem. Most, hogy ránéztem, és tudtam, hogy mennyiben változott és mennyiben nem, gyűlöltem magam akkori gyengeségemért, utáltam a testemet, amiért olyan könnyen elárult engem.

Javier állta a pillantásomat, és tudtam, hogy a homályban is látja a szememben a nyers haragot. Azon tanakodhatott, hogy vajon mennyire tud még játszani velem. Most megvolt a lehetősége, hogy felingereljen minket, Camdent vagy engem, amikor csak akar. Túl sok öntudat szorult belé, talán mindig is ez jellemezte. Felhalmozta, mint egy mókus, aki télire tartalékolja a magvakat, ínséges időkre.

Javier beindította a dzsipet, amely nagyot rándult, én meg kis híján Camden ölében kötöttem ki. Aztán visszakanyarodtunk a kocsival a földútra, miközben az eső nehéz cseppekben hullott ránk. Elszáguldottunk Veracruz irányába, ahol az utcai lámpák tompa narancsszín fénybe vonták a városra nehezedő viharfelhők alját.

– Az első lépés az, hogy meg kell szabadulnunk ettől a kocsitól – közölte Javier, és a szája szigorú vonallá préselődött. – Keresni fogják.

– Még mindig ott van José – mondta Camden.

Hitetlenkedve néztem rá.

– Nálad van José?

Kicsit elmosolyodott, és rám nézett.

– Hát, picit nyomi lett, de igen, megvan. Elhozott minket idáig, Gust meg engem. Az összes cuccod még mindig ott van a csomagtartóban.

Hála az égnek, mivel a többi holmim a hotelszobában maradt, ahová nem mehetek vissza. Az egyetlen cucc, ami nálam volt, belefért a kézitáskámba: az Eleanor Willis névre kiállított útlevél (ami eléggé használhatatlan, tekintve, hogy Travis már tudta, hogy hamis), némi sminkcucc, és néhány pezó – ennyi.

– Helyes – gúnyolódott Javier. – Mert tuti, hogy azt a kocsit aztán nem keresi még vagy egy tucat ember.

– Úgy érted, rajtad kívül? – kérdeztem.

Felhorkant.

– A múlt elmúlt. De nem ártana valami kevésbé gyanús járgányt szerezni, nem gondolod?

– Legalább szedjük ki a kocsiból a holmimat – kértem. – Azt is hozzáteheted a terveidhez.

Javier újabb barátságtalan hangot hallatott, de nem vitatkozott.

– Remek. Összeszedjük a cuccodat, szerzünk egy új kocsit, aztán irány Mexikóváros, hogy figyelmeztessem Violettát.

A húga említésére összevontam a szemöldököm.

– Figyelmeztesd?

Bólintott.

– Szólnom kell neki, hogy tűnjön el a városból, és menjen el Marguerite vagy Alana házába Jaliscóba.

– És hallgatni fog rád?

Egy pillanatra az ajkába harapott.

– Tudja, mi történt Beatrizzal. Hallgatni fog rám.

– Ki az a Beatriz? – érdeklődött Camden.

Javier vetett rá egy pillantást, mielőtt felkanyarodott a főútra.

– Kibaszottul semmi közöd sincs hozzá.

– Javier egyik nővére – tolmácsoltam gyorsan Camdennek. – Travis meggyilkolta.

– Naná, hogy meggyilkolta – mondta Camden, és egy sóhajjal hátradőlt. Végre volt annyi erőm, hogy egypár pillanatig nézzem. A szél összeborzolta sötét haját, szemüvegében visszatükröződtek a főúton szórványosan közlekedő autók fényszórói, amelyek szintén az esővel küzdöttek. Erős állkapcsa megfeszült, telt száját szorosan összepréselte. Tudtam, hogy gyötrődik, de nem tudtam, mi miatt. Javier miatt?

Vagy miattam?

Camden levette a szemüvegét, és letörölgette róla az esőcseppeket a szmokingja ujjával, amit Travis partijára szerzett. Ehhez komoly erőfeszítést kellett tennie, ragyogó kék szeme hunyorgott a fájdalomtól. A válla még mindig tropa volt attól, hogy meglőtték.

– Van még fájdalomcsillapítód? – kérdeztem.

Behunyta a szemét, és bólintott, miközben visszatette a szemüvegét.

– Ez most nem az az idő. Kösz, boldogulok a karommal.

– Hát elég jól szétverted vele Javier képét – böktem ki, mielőtt még visszaszívhattam volna. Nem állt szándékomban provokálni a szörnyeteget, de ezt könnyebb volt elgondolni, mint betartani.

Szóval provokáltam.

Javier szorosabban markolta a kormánykereket, és olyan erővel taposott bele a fékbe, hogy faroltunk egyet az autópályán. Sikítottam, a gumik veszettül csikorogtak alattunk, amíg végül rázkódva megálltunk az útpadkán. Javier leállította a motort.

– Krisztusom! – kiáltotta Camden. – Meg akarsz ölni minket?

Javier előrántotta a pisztolyát, és közvetlenül az arcom előtt Camdenre szegezte.

– Nem. Most csak téged akarlak megölni – vigyorgott, és farkasszemet nézett vele.

– Akkor csináld, baszd meg! – üvöltött Camden. Csak úgy lángolt a szeme, állta a kihívást.

– Csak ne hozz kísértésbe! – kontrázott Javier.

A tekintetem ide-oda járt a két eszelős meg a pisztoly között. Javier keze enyhén remegett, meghazudtolva hűvös modorát. Átkozottul dühös volt, elég dühös ahhoz, hogy baromságot csináljon. Egyáltalán nem kellett volna Camdennek még piszkálnia is.

Lassan felemeltem a kezem, elővigyázatosan, hogy ne érjek hozzá a revolverhez, ami centiméterekre táncolt az arcom előtt. Gondosan ejtettem ki a szavakat, vigyázva, hogy a hangom ne remegjen.

– Légy szíves, Javier, kérlek, Camden, csak… csak nyugodjatok már le.

– Fogd be! – mondta Javier, a szeme rám villant, majd vissza Camdenre. – Ez mind a te hibád.

– Hogyhogy az én hibám? – méltatlankodtam, aztán rájöttem, hogy tényleg az enyém. Jobb lesz, ha befogom a pofám. És mindenki más is. Előreszegezett fejjel így szóltam: – Oké, sajnálom, az én hibám. Nyilvánvaló, hogy nem jutunk semmire, ha nem jövünk ki egymással.

Javier még szorosabban markolta a fegyverét.

– Itt nem arról van szó, hogy jövünk ki egymással, angyalka. – Megnyalta a száját, és Camden felé intett a fejével. – Mondd el szépen, Camden, hogy a fenébe tudtál ellógni az exnejedtől és a kiváló Vincent Madanótól?

Camden dühösen megfeszítette az állkapcsát.

– Honnan tudsz te erről?

Javier vigyorgott.

– Olvastam az újságokban, mint mindenki más.

– Egy szart.

– Meg kell mondjam, le vagyok nyűgözve – folytatta Javier. – Vincent Madano nem az az ember, akivel csak úgy összerúgod a port, aztán szépen elsétálsz.

– Igazából mennyire ismered őket? – kérdeztem Javiert, mert emlékeztem, hogy Camden mondott valamit arról, hogy az az egész helyzet egy csapda volt, és Sophia meg a fivérei, sőt talán Javier is mind benne voltak a buliban. A cserebere, a gyerekrablás – mindez csak megrendezett műsornak tűnt, és csak azért, hogy elszakítsanak Camdentől, őt pedig veszélybe sodorják.

Javiert alighanem megőrjítette, hogy Camden utolért, és most itt volt velünk. De hát Camdent nem lehetett ilyen könnyen sem lerázni, sem elkapni.

– Épp elég jól ismerem őket – mondta Javier. Lazított szorításán, ahogy a fegyvert fogta, lerázta róla az esőcseppeket, és visszadugta a derékszíjába. Megkönnyebbülten felsóhajtottam. – Azt hiszem, ennek itt most semmi jelentősége.

Biztos voltam benne, hogy Camden nem fog ilyen könnyen túllépni ezen. Vajon mennyire komoly kötelék volt Javier és Camden exfelesége, illetve fivérei között, és miért? Camden még egy utolsó pillantást vetett Javier felé, aztán figyelmét ismét a sötétedő szántóföld felé fordította, amely mellett leálltunk.

– Szerezzük vissza Gust! – közölte, és összeszorította a száját, mintha erővel akarná kényszeríteni magát arra, nehogy mondjon még valamit.

Javier pár pillanatig szemrevételezte, mielőtt beindította a terepjárót és visszatértünk az autópályára.

Kibírhatatlan csend telepedett ránk, míg be nem értünk Veracruzba, de biztonságosabb volt így, mintha bárki bármit is mondott volna. Úgy éreztem, elég csupán egyetlen szót kiejtenünk, és kinyírjuk egymást. Camden csak azért nyitotta ki a száját, hogy útmutatást adjon, hova vitte Josét.

Sajnálatos módon a hely kissé túl közel esett Travis bájos villájához. Legurultunk egy csöndes utcán a lakónegyedben, mindössze pár saroknyira a villától. Az út menti fák buja lombozata hevesen hajladozott a szélben, az eső szerencsére alábbhagyott. A távolban helikopterek zümmögése hallatszott.

Javier az eget kémlelte:

– Ezek az ő helikopterei, vagy híradósoké? – kérdeztem.

Biccentett.

– Az övéi. A hírekben nem mernének tudósítani erről.

– Fordulj most jobbra – szólalt meg Camden, és egy másik utcán mentünk végig, ami még keskenyebb volt, a fák kétoldalt elfogták a kevés, ritkásan álló utcalámpa fényét. Még mindig igen jómódú környéken jártunk, habár a házak kisebbek voltak, távolabb helyezkedtek el egymástól, és mindegyiket magas fal vagy hatalmas kapu vett körül. Észrevettem, hogy egy zsákutcába hajtottunk be, ami azt jelenti, hogy csak egy irányban van kiút, ha netán valami történne. Nem lehettünk elég óvatosak, főként így, hogy felettünk helikopterek köröztek, és reflektoraik időnként megvilágították az eget.

– Ott van a kislány – szólalt meg Camden, és az utca végébe mutatott, ahol már nem sorakoztak utcalámpák, csak sűrű növényzet burjánzott, mintha dzsungelben járnánk. Alig tudtam kivenni a jármű körvonalait a sötétben.

– Ez? – kérdezte Javier. – Őt Josénak hívják.

Camden vállat vont.

– Talán szeret álruhába bújni.

Javier sóhajtott, undorodva a fejét rázta, aztán odahajtott a terepjáróval.

– Csináljuk gyorsan!

Kiszálltunk, és csak amikor közelebb értünk, akkor láttam, mit értett Camden az alatt, hogy „nyomi”.

– Szentséges ég, Camden! – kiáltottam, amikor megláttam a szerencsétlen járgányt.

– Mi a szart csináltál a kocsimmal?! – üvöltött fel Javier is, és az égnek emelte két karját.

A kocsi egyik oldalát összevissza karcolták, a vezető oldalán az ablakot kilőtték, ugyanitt hiányzott a visszapillantó tükör, a kocsi eleje pedig totálkáros volt, egyedül a jobb oldali reflektor maradt épen.

– A te kocsid? – kérdeztem Javiert, mikor el tudtam szakítani a pillantásomat szegény Josétól. – Mi van azzal, hogy a múlt hadd legyen múlt?

– Ez most nem az az idő, amikor jelentéstani kérdéseket kell megvitatni – szakított félbe minket Camden. – Kissé lestrapált autó, de egy igazi túlélő. – Előhalászta a kocsikulcsokat a szmokingja zsebéből, és odalökte nekem. – Akárcsak te.

Elkaptam a kulcsokat, és Camden egy pillanatig a szemembe nézett, aztán elsétált mellettem vissza a terepjáróhoz.

Javier gúnyosan röhögött egyet, de nem tudtam, hogy ez a kocsi állapotának vagy Camden megjegyzésének szól-e, aztán a csomagtartó felé indult. Megdöngette az öklével.

– Gyerünk, nyisd csak ki!

Éppen odasiettem volna, amikor Camden megszólalt:

– Basszus.

Megperdültem, és ránéztem. Megdermedt mozdulat közben, ahogy épp a szmokingot vette le, az ép karja már kiszabadult, a fejét felszegte, és a tekintete az eget kutatta. A helikopterek hangja felerősödött, és a hullámzó fák csúcsa fölött láthattam a reflektorokat meg a propeller forgólapátjait.

– Hát ja, basszus, ez nem vicces – mondtam. Javier felé fordultam, és gyorsan odaugrottam, próbáltam bedugni a kulcsot a csomagtartó zárjába. Bénáztam, nem találtam bele a résbe, miközben egy erős széllöket belekapott a hajamba, a reflektor fénye meg pont telibe talált. A helikopter közelebb jött. A látóterükbe kerültünk, és kiszúrtak, semmi kétség.

– Siess már! – kiáltott rám Javier, és kitépte a kulcsot a kezemből.

Camden rácsapott a terepjáró oldalára az öklével.

– Nincs idő! – ordította. – Mennünk kell!

– Nem! – kiabáltam vissza, miközben Javier kinyitotta a csomagtartót. – A cuccom nélkül nem megyek!

Camden előtt a föld hirtelen szinte felrobbant a közeledő helikopterből záporozó lövésektől. Mindhárman felordítottunk, a föld csak úgy porzott körülöttünk.

Javier gyorsan lecsapta a csomagtartót.

– Akkor Joséval megyünk. Tűnjünk innen a kibaszott francba!

Bevágódott a sofőrülésre, Camden pedig elkapva a kezem a másik oldalra rántott. Belökött a hátsó ülésre, aztán rám szólt, hogy feküdjek le, és épphogy csak beugrott ő is a kocsiba, Javier már indított is, és először tolatni kezdett. Szinte éreztem, ahogy a kerekek kapaszkodót keresve pörögnek, és fel akartam ülni, de újabb golyók süvítettek át a levegőn. Ismét hátraestem, ahogy Javier a csontig taposta a pedált és elfordította a kormányt, erre a hátsó kerekek puszta erejével a kocsi csikorogva 180 fokos fordulatot tett, és végre a megfelelő irányba állt. A helikopter most pontosan felettünk zúgott, éreztem a propeller keltette szelet, amint betódul a szétzúzott ablakokon át, és elvakított a reflektor fénye.

– Kapaszkodni! – ordította Javier. – Ez most nagyon szar lesz, még mielőtt jobb lehetne.

Megint rátaposott a gázra, a kocsi hangosan felbődült, majd nekilódult, és a motor erejétől mind az ülésbe préselődtünk. Pontosan ezért szerettem annyira ezt a kocsit. Szívből reméltem, hogy többet bír, mint ahogy pillanatnyilag kinéz.

Végigszáguldottunk az utcán, a helikopterrel a nyomunkban, a forgólapátok zúgása és a golyók fütyülése közepette. Előrehajoltam a két első ülés közé, a kesztyűtartó felé nyújtózkodtam:

– A pisztolyom! Add ide a pisztolyt! – hadonásztam a kezemmel.

Camden fura pillantást vetett rám, de kinyitotta a kesztyűtartót, és odaadta a stukkerem, ami hála istennek, még mindig ott volt. Nem a .45-ös Coltom – az hátul a csomagtartóban lapult –, de a célnak megfelelt ez is.

– Mit csinálsz?! – ordította Camden, mialatt én gyorsan ellenőriztem a tölténytárat, majd visszacsattintottam a helyére.

– Ő egy jó kislány – mondta Javier, mialatt a csomagtartót eltrafálták a golyók, mintha valami fém tűzijátékot gyújtottak volna be. – Baszd meg! – üvöltötte Javier, és félrerántotta a kormányt, hogy kikerülje őket, én meg megpróbáltam kihajolni a kilőtt ablakon. Nekifeszültem Javier ülése támlájának, és a hátunk mögé bámultam. A szél tépte körben a hajamat, elvakított a reflektor, de sikerült célba vennem a helikoptert. Gőzöm sem volt, van-e értelme ennek, hogy működik-e úgy, mint a moziban, de még mindig jobbnak tűnt, mint ijedten lapulni a hátsó ülésen és nem csinálni semmit.

Csak az volt a gond, hogy Javier ide-oda kanyargott, és folyton elvesztettem az egyensúlyomat, ezzel együtt a helikoptert is szem elől. Azt hinné az ember, hogy akkor a lövedékek sem érhettek el, de nem egészen ez volt a helyzet. Az egyik megint eltalálta a csomagtartót, veszélyesen közel hozzánk, miközben Javier éppen megperdült a kocsival, és befordult egy másik utcába.

– Hova lőjek?! – visítottam, túlkiabálva a zajt. – A benzintartályba?

– Szedd le azt a rohadt fickót, aki lő ránk!

– Jól van – mormogtam. Az erős fényben csak a helikopter körvonalait tudtam kivenni, embereket nem. De láttam némi halvány vörös felvillanást, ahányszor tüzeltek, és arra céloztam. Kilőttem pár golyót abban a reményben, hogy arrafelé mennek.

Hirtelen eltalálták a hátsó szélvédőt, mire felsikítottam, az üveg pedig millió szilánkra robbant szét. Nagyon úgy tűnt, hogy még nem trafáltam el a lövészt.

– Lőj tovább! – kiabált Javier, és megint egy újabb utcába fordult be. Kezdtük elhagyni a jómódúak csendes, eldugott lakóövezetét, és eljutottunk a forgalmasabb és nyitottabb veracruzi külvárosba. Itt sokkal jobb volt a közvilágítás, és a forgalmat is kerülgetni kellett.

A helikopter lejjebb ereszkedett, majd gyorsított, mi viszont kénytelenek voltunk lassítani, mivel meglehetősen zsúfolt volt az autópálya. Sokan dühösen ránk dudáltak meg kiabáltak, csikorgó gumik hangja repesztette a levegőt. Megint célba vettem a helikoptert, azt remélve, hogy legalább a szélvédőt eltalálom. De a helikopter egyre közelebb jött, a forgólapátok olyan szelet csaptak, hogy még a karom is beleremegett, mint a kocsonya. Amikor a helikopter talpa már-már a kocsink tetejéhez ért, Javier hirtelen balra rántotta a kormányt, és a helikopternek gyorsan fel kellett emelkednie, hogy kikerüljön egy magas kisteherautót, ami az útjában állt. A másik kezemmel próbáltam szilárdan rögzíteni a pisztolyt fogó karomat, hogy ne remegjen, és figyelmen kívül hagyni a görcsbe állt derekamat meg vállamat.

Gyerünk, Ellie!, biztattam magam, miközben a helikopter újból közeledett, ezúttal még gyorsabban és alacsonyabban szállt, mintha már semmi mással nem törődne, csak azzal, hogy minket levadásszon.

– Menj gyorsabban! – üvöltöttem, de nem voltam benne biztos, hogy Javier meghallotta, a helikopter olyan zajt csapott. Mélyet lélegeztem, összeszűkült szemmel próbáltam koncentrálni, és lőni kezdtem.

Csak lőttem és lőttem, de a helikopter csak közeledett és közeledett.

Aztán egy tompa kattanás.

A revolveremből elfogyott a golyó.

A másik tár a csomagtartóban volt.

Végünk van.

Második fejezet

– Francba, francba, francba! – üvöltöttem a revolverre, és azon filóztam, van-e elég időm megszerezni a másik tárat. A helikopter most már annyira közel jött, hogy láttam a fickót, amint kezében a félautomatával kihajol az ajtaján, fél lábával az egyik talpra támaszkodik, és a puskájával egyenesen rám céloz.

Egy lövés süvített át a levegőn, szinte perzselte a fülem.

A fegyveres ekkor hirtelen megingott, a félautomata kicsúszott a kezéből, aztán ő is kizuhant a gépből, egyenesen az útra, a mögöttünk jövők csikorogva próbálták kikerülni.

Mi az isten?!

Hátranéztem. Camdent láttam, kezében pisztoly, amivel a helikopterre célzott.

– Szép lövés! – kiabáltam neki, és a fejembe szállt a vér, ahogy elárasztott az adrenalin. Azt hiszem, teli szájjal vigyorogtam.

Egy pillantást vetett rám, ami unottabb nem is lehetett volna ahhoz képest, hogy valaki épp egy száguldó autó egyik ablakán lóg, és éppen lelőtt egy fegyverest egy helikopterből. Aztán Camden kőkemény elszántsággal megint célzott, és szétlőtte a helikopter ablakát. Másodperceken belül a gép elkezdett oldalra sodródni a levegőben, aztán vadul pörgött, dugóhúzóba került, majd nagy robajjal a földbe csapódott az út mentén.

Leesett az állam, a szemem elkerekedett, miközben a helikopter hatalmas tűzlabdává robbant, ami megvilágította az egész utat, és majdnem elnyelte a mellette elhaladó autókat. Annak ellenére, hogy még mindig száguldottunk, távolodva a helyszíntől, éreztem a perzselő lángokat az arcomon.

Hitetlenkedve bámultam Camdenre. Hol a pokolban tanult meg ez az ember lőni?!

Elcsigázott mosolyt küldött felém.

– Biztos kezem van. – És ezzel eltűnt a kocsiban.

Én is visszacsusszantam, a szívem ezer mérföldes sebességgel száguldott, miközben megpihentem a hátsó ülés biztonságában. Ez a hajsza annyival nagyobb izgalom volt, mint ezer trükkös átverés. Nem tudom, miért vártam Javiertől, hogy mondjon valami bátorítót, de csak rám pillantott a tükörben, és így szólt:

– Elég soká tartott.

– Megköszönhetnéd neki, hogy ilyen jól lő, mert megmentette a seggedet – mondta gyorsan Camden. Azt hiszem, Javier a maga helyéről nem láthatta, melyikünk szedte le a helikoptert, és Camden jobbnak látta úgy feltüntetni, mintha az egész az én érdemem lenne. Ezzel egyszerre meghatott és megszégyenített. Jobbnak akart láttatni, mint amilyen igazából voltam.

Javier felhorkantott, és továbbra is erősen nyomta a gázpedált, előzgetve az előttünk haladókat.

– Akkor most mi lesz? – kérdeztem.

– Több helikopter is van ott, ahonnan ez jött – mondta Javier. – Mostantól jobb lesz elkerülni az autópályákat.

– Tudunk kocsit váltani? – kérdezte Camden.

– Nincs időnk – vetette oda Javier, rá se nézve. Figyeltem, ahogy markolja a volánt, ahogy kitüremkednek az erek a kézfején. Erősen szorította, láttam, a velejéig megrázta, ami most történt. Nem voltam benne biztos, örülök-e ennek, vagy sem. – Nem állunk meg, ha nem muszáj.

Már hajnali három óra volt, amikor végre muszáj volt megállnunk. A kocsiból kifogyott a benzin, éppen Apizaco városának határában, nem messze Mexikóvárostól. Szerencsére még el tudtunk jutni egy kicsi, lerobbant motelig, ahol menedéket találhattunk, míg a legközelebbi benzinkút kinyit másnap reggel.

– Egyáltalán nyitva van? – kérdeztem Javiert, miközben elmerevedett lábakkal és holtfáradtan kikászálódtunk a kocsiból. Az utazás sokkal hosszabb és fárasztóbb volt így, hogy kerültük a főutakat és mellékutakon haladtunk, bár kétségkívül méltányoltam, hogy közelebb kerültünk a célunkhoz, és még mindig egy darabban voltunk.

Javier a motel felé intett a fejével.

– El fogják fogadni a pénzünket.

Az épület mindössze néhány szobából állt, amelyek egy koszos parkolóra néztek. Sokban emlékeztetett Shady Acresre, arra a motelre, ahol Camden és én találkoztunk Jim bácsival, közvetlenül az előtt, hogy a bácsi csapdába csalt volna, és Javier ezért fejbe lőtte. Megpróbáltam legyűrni a harag és a bánat hullámait, amelyek elárasztottak. Most nem rágódhattam a múlt emlékein, amelyek megfojtanának, ha hagynám. Most nem roskadhattam össze, ebben a helyzetben, ráadásul a gyilkossal az oldalamon. Ugyanazzal a gyilkossal, akivel elég vak voltam, hogy együtt háljak – mintha ugyan a szex kiradírozhatná a múlt bűneit, mintha elsimíthatná a hazugságokat, amelyekre egész kapcsolatunk épült.

Tücsökciripelés hallatszott az éjszakában, miközben Javier elindult a motel mögötti kis ház irányába, hogy felébressze a tulajt. Egyetlen kocsi sem állt a parkolóban, és a hely lepukkantságából ítélve nem mehetett túl jól az üzlet. Úgy gondoltam, az se fogja őket nagyon lázba hozni, hogy az éjszaka közepén állítunk be, és Camden meg én úgy vagyunk öltözve, mint akik az Oscar-gálára készülnek.

Camdenre néztem, mikor Javier eltűnt a sarok mögött.

– Hogy van a vállad? Kellenek még a tablettáid?

Grimaszolt egyet.

– Meglátjuk.

Egy lépést tettem felé, magával ragadott a közelsége. Az egész éjszaka folyamán most voltunk először kettesben. A Travistől való menekülés és az utána következő autós üldözés után Camden most életnagyságnál nagyobbnak tűnt. A csokornyakkendője, amit a szmokinghoz vett fel, kioldódott, fehér inge kigombolódott, épp csak annyira, hogy kivillanjanak a tetkói, amelyek sötéten ragyogtak a homályban.

– Megnézhetem? – kérdeztem, és a szmokingjához nyúltam. Nem voltam ugyan semmiféle nővérke, de mindenképp segíteni akartam. Meglőtték, miközben éppen engem akart megtalálni.

Enyhén hátrarándult, én meg úgy tettem, mintha nem venném észre és nem fájna pokolian. Végül megenyhült, és hagyta, hogy félig lesegítsem róla a szmokingot. A vállát teljesen eláztatta a vér.

– Jézusom, Camden! – Nem tehettem róla, felkiáltottam. – Ki kell cserélnünk a kötésedet.

Óvatosan kiszabadítottam a karját a szmokingból.

– Ne izgasd magad emiatt – mondta.

– Hogy érted, hogy ne izgassam magam?

Lesújtó pillantást vetett rám.

– Ez nem a te problémád, hanem az enyém. Tudok magamról gondoskodni.

– Tudom, hogy tudsz, de…

– Ellie, azt hiszem, Javierrel kellene maradnod ma éjszaka.

A tüdőmet mintha hirtelen üvegszilánkokkal fújták volna tele.

– Mi? – nyögtem ki.

A kézfejével megdörzsölte a száját, és tekintete visszatért a motelhez.

– Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de én nem bízom abban a kibaszott csirkefogóban egy másodpercig sem.

– Mert én igen? – kérdeztem hitetlenkedve.

Egy töredékmásodpercre elmosolyodott.

– Hát, ezt nehéz megmondani.

– Camden, abban a pillanatban, amint Javier felfedezte a nyomkövetőt a nyakláncomon…

– Ó, szóval ez történt? Nagy nehezen rád találok ennyi sok kibaszott idő után, elmondom neked, mibe keveredtél, megpróbállak megmenteni a nyomkövetővel, aztán az egésznek valahogy az lesz a vége, hogy Gus meg én nem utánad, hanem Javier után megyünk.

Gyorsan nagy levegőt vettem az orromon át, próbáltam megakadályozni, hogy elfogjon a pánik.

– Nem én vertelek át! Észrevette, és rájött! Hinned kell nekem!

Sóhajtott, és megint engem nézett, de én csak a motel satnya fényeit láttam visszatükröződni a szemüvegén.

– Hiszek neked, Ellie. Igen, hiszek.

– És mégis azt gondolod, hogy vele kell lennem?

– Ha te sem bízol benne, akkor tudod, hogy nem hagyhatjuk egyedül. Felébredünk, és a kocsi nem lesz sehol, meg a benne levő cuccod se. Faképnél hagy minket. Nem érdekel, mit dumál. Kizárt, hogy szüksége lenne ránk ahhoz, amit tervez. Vannak kapcsolatai, ott van neki az egész drogkartell… Csak hagyja, hogy vele menjünk, de még nem jöttem rá, miért.

Majdnem toporzékolni kezdtem.

– Nem bírok vele maradni!

– Márpedig ha én leszek vele, akkor egyikünk meghal. Bár ez neked olyan természetes, mint ahogy kitörlöd a feneked.

Rábámultam.

– Miért csinálod ezt velem?

Megrázta a fejét, aztán belerúgott egy kavicsba, ami végigszánkázott a parkoló száraz földjén.

– Azt teszem, amit kell. Ez nem azt jelenti, hogy vele is kell hálnod, Ellie. Csak tartsd rajta a szemed. Én úgyis ott leszek az ajtón kívül.

Közelebb léptem hozzá, és erős mellkasára tettem a kezem.

– Én veled akarok lenni. – Elszóltam magam, de nem bántam.

Rám nézett, az ádámcsutkája fel-le ugrált, amint nagyot nyelt. Kinyitotta a gyönyörű száját, mondani akart valamit, aztán hirtelen beharapta a száját, és csak ennyit préselt ki belőle: – Jön.

Hátraléptem, és levettem a kezem a mellkasáról.

Javier bukkant fel a sarok mögül, és a képén széles vigyorral masírozott felénk.

– Nos, megvannak a szobáink. – Uno, dos, tres. – A bal oldali első három ablakra mutatott.

Brrr! Megosztani egy szobát Javierrel ezen a ponton maga a rémálom, de volt abban valami, amit Camden mondott. Nem bíztam Javierben, tudtam, hogy bármikor képes kicseszni velünk, ha szerét ejtheti. Ha mindenki külön aludna, kiváló alkalom nyílna számára, hogy hátrahagyjon minket. Az ő bajtársiassága csak a húgára terjedt ki, Gusra nem, és a tény, hogy egyáltalán hajlandó segíteni, máris árulkodó jel volt. Csak sajnos nem tudtam, hogy mit is akar ezzel mondani.

– Megyek veled – ajánlottam gyorsan Javiernek. Azzal nem fárasztottam magam, hogy még színészkedjek is, mosolyogjak vagy szemérmesen lesüssem a szemem. Úgyis átlátna rajtam. Ahogy mindig.

Felvonta a szemöldökét.

– Igazán, angyalka? És minek köszönhetem a te tündéri társaságodat?

– Egykutyák vagytok – vetette oda Camden, miközben előrelépett, és gyorsan kikapta Javier kezéből az egyik kulcsot. – Egymásnak vagytok teremtve, mint a zsák meg a foltja. – Elindult a szobája felé egyenes háttal, büszkén. A szívem fájdalmasan összefacsarodott a szavaira, milyen csúnyán lepattintott, mennyire félreismer engem.

Javier némileg meglepődött, de élvezte a dolgot. Felém fordult, a szája kissé nyitva.

– Miacsuda! Valami azt súgja nekem, hogy meg akart sérteni.

Nem voltam képes mosolygást tettetni.

– Melyik a szobánk? – kérdeztem, és már attól is rosszul lettem, ahogy kimondtam a szavakat.

Javier rám vigyorgott, érzéketlenül, amúgy kígyó módjára.

– Amelyiket választom, angyalka. Megvannak a cuccaid?

Normális esetben mindent kivettem volna a csomagtartóból, de az életem volt ott bezsúfolva, egy csomó halál fontos cucc. Ha éjszaka Javieren tarthatom a szememet, akkor talán biztonságban lesznek.

Megráztam a fejem.

– Jó lesz így.

Megint elvigyorodott, miközben Camden épp becsapta az egyes szoba ajtaját.

– Akkor legyen a numero tres, sí? – kérdezte Javier. – Több intimitás… – Megragadta a kezemet, és arrafelé húzott. Az érintésében nem volt semmi gyengédség vagy melegség. Azok a napok egy szempillantás alatt véget értek. Ismét a megvetett Javierrel kellett lennem, a vadásszal, a szadistával.

Kinyitotta az ajtót, felkapcsolta a villanyt. Néhány csótány rohant be az ágy alá, és molylepkék kezdtek repkedni a mennyezetről lógó kopott világítótest felé. A szoba olyan lepusztult volt, amilyet még sose láttam, és egy pillanatra örültem, hogy nem egyedül fogok aludni benne. A következő percben azonban Javier már emlékeztetett is rá, hogy a bogarak társasága kellemesebb, mint az övé.