© Kékesi Dóra, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett,
Utassy Dóra, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Kékesi Dóra

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-91-5

1. fejezet

Lágy tavaszi szellő cirógatta sötétbarna, göndör fürtjeimet, amint egy elegáns étterem teraszán ültem. Fekete, vállpántos, egyenes szabású koktélruhámban a hasamat körülölelő kisebb-nagyobb úszógumik ellenére csinosnak éreztem magam. A sötétlő égen megannyi apró csillag ragyogott. A mediterrán hangulatú teret az asztal körül elhelyezett gyertyák százainak fénye világította be. Nem bírtam betelni a látvánnyal. Minden olyan romantikus volt. De, ami még a csillagos égnél is jobban vonzotta a tekintetemet, az a velem szemben ülő jóképű, ellenállhatatlan férfi, Feri volt. Elegáns fekete öltönye remekül kihangsúlyozta magas, izmos alakját. Mélykék szeme csak úgy ragyogott a holdfényben. Karakteres arcán sejtelmes mosoly jelent meg. Engem bámult. Én pedig lányos zavaromban azt sem tudtam, hogyan viselkedjem. Próbáltam kacéran állni a nézését, valahogy úgy, mint Halle Berry a Macskanőben…

Szóval, mialatt szerelmesen elvesztünk egymás szemében, egy fiatal pincérlány jelent meg az asztalunknál. Alig lehetett húsz. Arca bájos, alakja irigylésre méltóan tökéletes, a szoknyája pedig igen rövid! Egy üveg pezsgőt és néhány szem friss epret szolgált fel nekünk. Persze tette mindezt úgy, hogy közben le nem vette a szemét az én Ferimről! Szerelmem viszont észre sem vette a felszolgálót, csakis engem nézett… és én őt.

El sem hiszem! Ez a férfi bárkit megkaphatott volna, olyan tökéletes, de neki én kellettem!

Amint a pincérnő elment és mi újra kettesben maradtunk, Feri felemelte a poharát. Koccintottunk, majd mialatt én a számhoz emeltem az italomat, ő addigra már egy húzásra megitta a pezsgőjét.

Mintha zavarban lenne – gondoltam.

A látottak ellenére én egy korttyal beértem. Nem akartam kellemetlen helyzetbe kerülni a buborékok miatt.

Ekkor Feri a zsebéből egy kicsi, királykék színű bársonydobozt húzott elő, és az asztalra tette. Amint rájöttem, mi lehet az, a szívem nagyot dobbant. Akkor már nem érdekeltek a buborékok, idegességemben egy húzásra lehajtottam a maradék pezsgőt is, hátha az majd ellazít, de nem lettem nyugodtabb.

Az előttem heverő aprócska tárgy általam vélt tartalma azonnal a hatalmába kerített. Úgy éreztem, megőrjít a kíváncsiság.

Talán elérkezett az idő… Az én időm, amire kislány korom óta vártam?

Magamban gyorsan felmértem a doboz méretét… És igen! Miután jobban szemügyre vettem, már biztos voltam benne: ez csakis egy ékszerdoboz lehet, benne a gyűrűvel! Ugrálni tudtam volna örömömben, de persze nem tettem. Igyekeztem igazi úrhölgyként viselkedni, ahogy az a hivatalos levelek megszólításában áll: „Tisztelt Szilágyi Henrietta Úrhölgy!”(Pfuj! Hol élünk? Talán a XV. században?)

– Heni! – szólalt meg Feri. Mély, búgó hangja elvarázsolt, és én már ettől elolvadtam.

Az izgalom a tetőfokára hágott. Úgy éreztem, elájulok, nem bírom ezt a feszültséget. Szívem szerint abban a pillanatban rávágtam volna az Igen-t, de azért csak meg kellene várni a kérdést, nem? Ne rohanjunk úgy előre! – intettem türelemre magam.

– Nem találok szavakat, olyan gyönyörű vagy ma este – folytatta lassan. Láttam rajta, zavarban van. – Amióta megismertelek, úgy érzem, az életem értelmet nyert. Az együtt töltött hetvenhárom nap olyan gyorsan elrepült. – Ekkor megfogta a kezemet, és a tenyerembe csókolt. – Melletted a világ legboldogabb férfijának érzem magam. Nem akarok nélküled élni, és a mai naptól kezdve melletted szeretnék ébredni reggelente, és álomra hajtani a fejem esténként. Minden bánatomat és örömömet meg akarom osztani veled. Csak nézni és gyönyörködni szeretnék benned. Bár azt hiszem, egy élet sem lenne elég ahhoz, hogy beteljek csodaszép látványoddal. – Olyan szépeket mondott, hogy már a sminkem is kezdett rólam leolvadni. – Tiszta szívemből szeretlek, Heni, és kérlek, tisztelj meg azzal, hogy elfogadod tőlem ezt a kis apróságot.

Ekkor felnyitotta a dobozt, és egy vékony, brillköves aranygyűrű bukkant elő, mely fényesebben ragyogott minden csillagnál. Még életemben nem láttam ilyen szépet! Ekkor már a könnyeimmel küzdöttem örömömben. Boldog voltam, a legboldogabb nő a világon, és már csak arra vártam, hogy kimondhassam: „Igen, Ferikém, a tiéd leszek!”

Ekkor egy határozott mozdulattal kivette a kicsiny ékszert a dobozból, fél térdre ereszkedett előttem, a kézfejemet gyengéden tenyerébe fektette, és feltette azt a bizonyos kérdést, amire a választ egész életemben gyakoroltam…

– Szilágyi Henrietta! Leszel a…

Ti-ti-ti-ti… ti-ti-ti-ti… ti-ti-ti-ti… – riadtam fel az ébresztőóra vernyákolására.

Nem! Nem! Nem! – mérgelődtem magamban. Ezt nem hiszem el! Pedig Feri éppen most akarta megkérni a kezemet, és ez a szemét vekker félbeszakította életem legszebb álmát!

Az álmosságtól képtelen voltam felülni. Erőtlenül kinyúltam a takaróm alól, de csak hosszas tapogatózás után sikerült elérni a szekrényen harsogó szörnyeteget, legédesebb álmom elrablóját. Dühömben rávágtam egyet, hogy elhallgattassam.

Végre! Újra csend! De Feri már nem volt sehol, és így a kezemet sem tudta megkérni – pedig már olyan közel voltam hozzá, még ha csak álmomban is.

Jaj, hogy én mennyire utálom a reggeleket! Kiváltképp a hétfő reggeleket! Ráadásul még sötét is van! Utálok sötétben felkelni! Utálom a hideget és utálom a telet is!

Nem volt erőm kimászni az ágyból. Még nem, és még ha csak kis időre is, de a takaró alatt akartam maradni. Csak öt percre, végtére attól még nem fogok elkésni a munkából. Belefér az időmbe, majd gyorsabban készülődöm – döntöttem el, ha már az álmomnak annyi.

Miután sikerült magamat „nagy nehezen” meggyőznöm, kényelmesen befészkelődtem, de az öt perc pihenőmnek egy csapásra vége lett, amint az alsó szomszéd fia – aki mellesleg vízvezeték-szerelőnek tanul és tele van pattanással – elhatározta, hogy hétfő reggel hatkor zenét hallgat – és így vele együtt én is.

Tüc-tüc-tüc-tüc…

– Neeem! – nyögtem fel hangosan, és hogy kevésbé halljam ezt a „remek” szerzeményt, a párnámat a fülemhez szorítottam.

Hogy képes valaki ilyen monoton zenét hallgatni, és ráadásul ilyen hangosan! Annyiszor megkértem már, hogy ne ordíttassa korán reggel a hifit. Mindannyiszor meg is ígérte, de betartania még egyszer sem sikerült. Én pedig mostanra már belefáradtam az átjárogatásba. Inkább tűröm, és reménykedek, hogy túllendül a technokorszakán, és egy kellemesebb, na meg persze halkabb zenei stílusra vált. Végül is a divat is folyamatosan változik, nem?

Rendben, feladom!

Az ötperces pihenőmnek annyi! Inkább felkelek, bekapcsolom a rádiót, és megpróbálom elnyomni ezt a rettenetes zajt.

Hát igen, ez a panellakás szépsége! Valaki egyszer azt mondta nekem, a boldogsághoz négy dolog szükséges: 1. jó lakás, 2. jó autó, 3. jó állás és 4. jó pasi.

Vegyük szépen sorba:

1. Jó lakás. Nem hinném, hogy egy hitellel terhelt, szegedi, másfél szobás, hatodik emeleti panellakás jónak számít. De hát, végül is, úgyis mindig nagy családra vágytam, és az itt megadatott. A panelház szépsége, hogy a lakók úgy élnek, mint egy igazi nagycsalád. Együtt hallgatunk zenét – csak sajnos nem egy a zenei ízlésem az alsó szomszéd fiával. Együtt éljük át a rossz pillanatokat – csak ne éppen éjszaka veszekedne (ráadásul a lépcsőházban!) a nyolcadikon lakó fiatal pár, amikor én már aludnék. Együtt mérgelődünk – amikor a felső szomszéd elfelejti a mosógép csövét a kádba rakni, és vele együtt az én lakásom is úszik a vízben…

Következtetés: a jó lakás még várat magára.

2. Jó autó. Ha egy Kispolszkit jó autónak lehet nevezni, akkor kijelenthetem, van egy jó autóm. Végül is nem sok ember mondhatja el magáról, hogy Polszki-tulajdonos! Csak kár, hogy nincs csomagtartója!

3. Jó állás. Na, ez sem jött még össze. Végzettségem szerint matek–földrajz szakos tanár lennék, de a szakmámban nem bírtam elhelyezkedni. Jelenleg állománykezelőként dolgozom egy nagy biztosítótársaságnál. Gyönyörű épület, kellemes iroda, jó kollégák… na jó, korrigálok, tűrhető kollégák, és egy kibírhatatlan főnök. A baj csak az, hogy a munkámban nincs semmi kihívás. Eléggé monoton. Nap mint nap ügyfelek százainak kérelmeit kezelni – a munkaidő végére már a szemem jojózik a sok apró betűtől meg számtól! Semmi izgalom, semmi kaland! Én ennél többre vagyok hivatott. És még a fizetés is pocsék. Szóval nem igazán az álmaim munkája, ahol kiélhetném minden kreativitásomat, alkotói vágyamat. Bár, ahogy tartja a mondás… akarom mondani, tartaná a mondás, ha eszembe jutna egyetlenegy ideillő is, akkor most biztos azzal zárnám ezt a gondolatot.

4. Jó pasi. Na, igen, végre ezt kipipálhatom. Büszkén kijelenthetem, hetvenhárom napja van pasim. Így hát én nem gyarapítom Magyarország szingli társadalmát. A barátomat Jakus Ferencnek hívják. Harmincöt éves, és elképesztően jól néz ki! Éppen, mint a lenyűgöző, bombasztikus Brad Pitt – ha úgy kb. 200 méteres távolságban áll tőlem, napszemüveg van rajta és azt a fekete pufis kabátját viseli, ami megkétszerezi az embert szélességben. Igen, akkor kiköpött Brad Pitt. Úgyhogy bátran kimondhatom: ő a tökéletes férfi számomra. A nagy Ő. Azt hiszem, szerelmes vagyok. Vagy talán túl korai ezt állítani? Tudom egyáltalán, mi a szerelem? Igazán feltehetném magamnak ezt a kérdést. Voltam-e már valaha szerelmes életemben?

Sosem voltam az a fajta, akit a fiúk körülrajongnak, inkább a visszahúzódó lányok táborát gyarapítottam. Olyan típus voltam (vagyok), akit nem vesznek észre, és akinek csak a plátói szerelem marad. Ez már a gimnáziumi évek alatt kiderült: amikor is én, mint egy teljesen átlagos tizenhat éves szemüveges lány egy kicsit átlag feletti súllyal, belezúgtam az egyik évfolyamtársamba, Molnár Tibibe. Amikor ránéztem, olvadtam, mint a napon felejtett 25%-os zsírtartalmú margarin. Olyan édes volt a kissé elálló füleivel és a pattanásokban gazdag arcával! Emlékszem, a suliban mindennap, pontban tizenegy órakor húszperces pihenőt tartottak – mi ezt csak nagyszünetnek hívtuk, hiszen a többi tízperces volt. Olyankor a tanárok megnyitották a számítógéptermet, és szabadon be lehetett menni egy kicsit internetezni. Akkoriban nem voltak okostelefonok, még a mobil is ritka volt, mint a fehér holló… az internetről már ne is beszéljünk. Így már érthető, miért is volt olyan nagy jelentősége a húszperces szünetnek, és miért kellett úgy sietni a terembe. Hát persze hogy én is minden alkalommal rohantam, hogy szabad géphez jussak. Na nem azért, mert olyan nagy számítógépzseni voltam, hanem mert tudtam, ő is ott lesz. (És velem ellentétben Tibi értett is a gépekhez.) Emlékszem, egy nap, amikor beléptem a terembe, azonnal felcsillant a szemem, amint észrevettem őt. Az első asztalnál ült egyedül, belemerülve az internet világába. Még arra is emlékszem, mi volt rajta: fekete, kinyúlt nyakú, kifakult, halálfejes pulóver és sötétbarna kordbársony nadrág. Így visszaemlékezve egy kicsit gáz, de akkoriban tetszett. De nem is az a lényeg, mit viselt, hanem az, hogy a közvetlen mellette lévő számítógépet még senki nem használta. Csak rám várt.

Azonnal tudtam, eljött az én időm.

Mindenkit félrelökve siettem, hogy mellé ülhessek. Szegényt, még őt magát is majdnem fellöktem, amint rajta keresztül begyömöszöltem nem éppen manökenalkatomat a fal mellett lévő szabad helyhez. Miért nem tudott ő a fal mellé ülni?

Amikor nagy nehezen megtaláltam az asztal alá mélyen eldugott gépházat, és bemászva alá bekapcsoltam – persze mondanom sem kell, izzadtam, mint a ló –, végig azon imádkoztam, hogy legyen valami baja a gépemnek… És az imám meghallgatásra talált. Képcsöves monitorom meg sem nyikkant, csak a kipirult, pufók arcom tükörképe nézett vissza rám.

Végre! – sikítottam magamban örömömben –, most szólhatok hozzá. Minden bátorságomat összeszedve felé fordultam, és elcsukló hangon megkérdeztem:

– Ne haragudj, nem működik a gépem, tudnál segíteni? – A szívem a torkomban dobogott, a tenyerem izzadt.

Nagy, barna bociszemeivel rám nézett, majd a képernyőre, és gyönyörű, mutáló hangján annyit mondott:

– Nincs bekapcsolva a monitorod.

Hát igen, bimbózó szerelmünk sajnos elhalt még azelőtt, mielőtt kinyílhatott volna. Ezután három évig rajongtam érte – mindhiába. Aztán jöttek a főiskolai évek és Sanyival, Tomival, majd Viktorral való rövid, néhány hónapos kapcsolataim.

A diploma megszerzése után végül kikötöttem Endre mellett. Öt évig voltunk együtt. Már el is jegyzett – szüleim legnagyobb örömére –, de végül rájöttem, 28 éves korom ellenére úgy érzem magam mellette, mintha ötven lennék.

Körmendi Endre igen különös fickó volt. Talán egy kicsit mániákus. Mindenre megvolt a maga kis szabálya. Még a cipőimet is az általa megalkotott rendszer szerint kellett tartanom! Sötét színű lábbeli mellé csak színben eltérő, világos kerülhetett, hogy jobban észrevegyem. Hát normális az ilyen?

Azért voltak jó tulajdonságai is. Az egyik ilyen a vasalási mániája volt. Ez kifejezetten tetszett benne, mivel én utáltam vasalni. Mindig örömöt tudtam neki szerezni azzal, ha megengedtem, hogy kivasalja a blúzomat, nadrágomat, zoknijaimat – és én persze igen nagylelkűnek bizonyultam.

Végül, nagy nehezen, tavaly nyáron meghoztam a fájdalmas döntést, és a szüleim heves tiltakozása ellenére felbontottam a jegyességünket.

Most pedig itt állok 29 évesen, közel a harminchoz – de boldogan az én Ferimmel. Hát végződhetett volna ennél szebben? Persze hogy nem. Lehet, hogy ő lesz az igazi? Azt hiszem, bátran kimondhatom, igen. Érzem. Egy nő pedig mindig megérzi az ilyet.

Tehát, annak ellenére, hogy nincs jó lakásom, sem jó autóm, sem pedig jó állásom, a jó pasi megvan, és ez mindennél fontosabb számomra. Úgyhogy bátran kimondom: IGEN, BOLDOG VAGYOK!

Az ágyból kimászva első utam a rádióhoz vezetett, és bosszúból jól feltekertem a hangerőt, hogy elnyomjam az alsó szomszédból felszűrődő, idegesítő tüc-tüc zajt.

Ha! – nevettem fel elégedetten, de hamar ráébredtem, most az én zeném vált elviselhetetlenül hangossá.

Nem baj – nyugtattam magam. Kibírom, ha ez kell ahhoz, hogy észrevegye magát a kis pattanásos. Talán így majd megtanulja, hogy legközelebb halkabban hallgassa azt az izét.

Bementem a fürdőszobába mosakodni, majd a tükrös szekrényből elővettem a kontaktlencsémet, de még mielőtt beraktam volna, elhatároztam, ma okosabbnak akarok látszani, ezért inkább visszaraktam a helyére, és a szemüveg mellett döntöttem. Visszamentem a hálóba felöltözni, végül megittam a reggeli kávémat, amitől kezdtem magamhoz térni. Bár szerintem ez most elsősorban az üvöltő rádiómnak volt köszönhető. Olyan hangosan szólt, hogy sípolt a fülem, miután kikapcsoltam.

Lehet, hogy mégsem volt jó ötlet? A hatása csak holnap reggel derül ki.

Belebújtam a csizmámba, felvettem hosszú, pufis kabátomat, ami ugyan kövérített, de legalább jó meleg volt, és nem fáztam benne. Sálat tekertem a nyakam köré, és már indultam is a munkába.

Mint minden reggel, ma is a ház előtt parkoló kocsimhoz siettem reménykedve: talán ma szerencsém lesz, és beindul.

Fogcsikorgató hideg volt, a befagyott ajtót többszöri nekifutásra sikerült kinyitnom.

– Ajaj! – ez nem túl jó jel.

Beültem, de azt hittem, menten odafagyok az üléshez. A táskámat leraktam magam mellé, majd a kezemben szorongatott slusszkulcsot babonából magamhoz öleltem, és háromszor megköpködtem. Visszatartottam a lélegzetemet, és készen álltam arra, hogy átvegyem Katica felett az irányítást (mert hát így hívtam az autómat, már ha egy kis Fiat 126P-t autónak lehet nevezni).

Kifújtam a levegőt, és elmormoltam magamban: „Most sikerülni fog…”

Egy határozott mozdulattal bedugtam a kulcsot az indítóba, és elfordítottam…

Semmi.

Elfordítottam türelmesen másodjára…

Elfordítottam egy kicsit ingerülten harmadjára…

Végül idegesen negyedjére is…

De semmi!

A kis dög!

Minden reggel közel tíz percet szántam reménykedve a Polszkim elindítására, hátha a szerencse mellém szegődik, és beindul, de hosszas szitkozódás és kormánykerék-csapkodás után végül mindannyiszor a troli mellett kellett döntenem.

Így történt ma is.

Többszöri sikertelen kísérlet után csalódottan ráborultam a kormánykerékre, és egy pillanatra behunytam a szememet.

El kéne adnom Katicát! – sóhajtottam. Már a napját sem tudom, mikor használtam utoljára. Mi van, ha állásában teljesen tönkrement? El kéne adnom. Csak a pénzt viszi. De mégis, az anyám első autójáról van szó! A szívéhez nőtt… és valahol az enyémhez is. Emlékszem, anyám még azt is megkönnyezte, amikor öt évvel ezelőtt – apám unszolására – a kezembe nyomta a slusszkulcsot, miután megkapta az új autóját. Akkor a lelkemre kötötte, vigyázzak rá. Olyan sok emlék fűzi őt a Kisposzkihoz. Mit szólna hozzá, ha csak úgy megválnék tőle… Pedig ezt kellene tennem. De egyáltalán, kinek kellene egy ilyen roncs? Talán nekem is fel kellene ajánlanom Tom Hanksnek? Neki úgyis tetszik ez a típus, nemhiába kapott a gyártól egyet – és ahol egy van, ott elfér kettő is. Vagy nem az autóra szokták ezt mondani? – játszadoztam el a gondolattal, amikor valaki megkopogtatta a befagyott üveget.

Ijedtemben azonnal felkaptam a fejemet.

Ki szórakozik?

A hang irányába fordultam, de a befagyott üvegen keresztül csak egy férfialakot láttam, amint a kezével, körkörös mozdulatokkal arra ösztönöz, hogy letekerjem az ablakot. Mondanom sem kell, igen nehezen sikerült a minitekerővel lehúzni.

Hoppá! – Lepődtem meg az illetőn. – Nem is rossz – igazítottam meg a szemüvegemet, hogy jobban lássak.

Egy fiatal férfi állt az autó mellett. Úgy a harmincas évei elején járhatott. Az orra vörös volt, ami nem csoda ebben a januári hidegben.

– Jó reggelt – köszönt rám. Kedvesen mosolyogott, ami más esetben imponált volna, de ma reggel, munkába menet… Nem akartam vele bájcsevegni.

– Szia – leheltem. Az ijedségtől a pulzusom még az egekben járt.

– Nem akar elindulni? – kérdezte barátságosan. Hangja kellemesen csengett.

– Hát, nem – feleltem, és az ölembe vettem az anyósülésen lévő táskámat. – Nem probléma. Már megszoktam – folytattam egy olyan „feladom” sóhaj kíséretében, miközben a táskámból előkotortam a mobilom. Kíváncsi voltam az időre. Nem akartam elkésni.

Húha! A rászánt tíz perc kezdett vészesen fogyni!

– Tudod, nem igazán szereti a mínuszokat – hajítottam vissza a telefonomat a táskámba, és kiszálltam a kocsiból.

Megcsapott a hideg.

– Akarod, hogy megnézzem? – kérdezte kedvesen, még mielőtt becsukhattam volna az ajtót.

Ezen elcsodálkoztam, és tágra nyílt szemmel rámeredtem.

Ez most komoly? Miért játssza itt nekem a hőst? Össze akarja piszkolni magát? Arról nem is beszélve, hogy hétfő reggel az emberek még csöppet sem segítőkészek, főleg nem ilyen hidegben. Ránézésre pedig nem tűnt autószerelőnek. Egy pillanatra elgondolkoztam. Ha nem akarok elkésni, lassan indulnom kell a trolihoz… Viszont az oldalamat kezdte furdalni a kíváncsiság. Nem hittem, hogy Mr. Vigyor fekete szövetkabátban csodákra képes, és azért valljuk be őszintén, ahhoz, hogy mínusz tíz fokban életet leheljünk ebbe az ezeréves minironcsba, csoda kell. Bele fog törni a bicskája. Ebben biztos vagyok.

– Jól meggondoltad?

– Igen – mosolyogta. – Szabad?

Megvontam a vállam, és a kocsi elejéhez mentem, hogy felnyissam neki a motorháztetőt. Ő egy pillanatig furcsán nézett rám, de végül követett.

Ha! – nevettem magamban. Biztos már megbánta, hogy felajánlotta a segítségét. De örömöm kábé eddig tartott. Ugyanis ott álltam az autó előtt, és fogalmam sem volt róla, hogyan nyílik ez a vacak. Húztam… nyomtam… cibáltam… miközben ő meg csak állt tőlem úgy egy méterre, és alig bírta lesöpörni a gúnyos vigyort az arcáról. Bunkó! – változtattam meg róla a véleményemet.

Feladom!

– Úgy látszik, befagyott – tereltem, mire ő…

– Megengeded? – És egy határozott mozdulattal felnyitotta azt a fedelet, amit én vagy egy percig nyúztam! Ezt meg hogy csinálta? – maradt tátva a szám.

– Kösz – leheltem.

Kedves volt tőle, hogy eddig hagyta, hogy szenvedjek. Mondom én, hogy bunkó!

Fölé hajoltam, hogy életemben legalább egyszer lássak valami műszaki izét, de helyette csak a nagy üresség fogadott.

– Hova tűnt a motor? – kaptam a számhoz. – Szóval ezért nem indult. Ki volt az a marha, aki kilopta… Akinek egyáltalán egy ilyen ócskavas motorja kellett! – dühöngtem hangosan, mire odavágta nekem:

– Ez a csomagtartó. A motor hátul van. – És közben szelíden rám mosolygott.

Puff! Már megint beégetett. Oké. Pontosítok: beégettem magam. Most biztosan azt gondolja rólam, egy hülye liba vagyok.

Beismerem, a műszaki érzékem egyenlő a nullával. Valójában e téren életképtelennek számítok. Ha jobban belegondolok, még egy villanykörtét sem bírok kicserélni egyedül. Az efféle dolgokat régen apámmal, mostanság pedig az én drága Ferimmel csináltatom.

– Ezt én is tudtam… – mentegettem magam egy kis hazugsággal. – Most már – tettem hozzá halkan. – Jó tudni, hogy van csomagtartóm.

Mosolyogva megrázta a fejét, mintha azt közölné velem: te aztán sötét vagy, mint az éjszaka újholdkor, majd a kulccsal a kocsi hátuljához ment, lenyitotta a motorháztetőt (most már megtanultam, hogy hátul van!), és bütykölni kezdett valamit. Miután összekapartam magamat a földről, utánavonszoltam álmos testemet, és tisztes távolságra – hogy még véletlenül se csapódjon rám semmi olajos vacak – megálltam. Eleinte próbáltam arra koncentrálni, mit csinál, tekintetem mégis leragadt magán a férfin.

Magas volt, és még a térdig érő szövetkabáton keresztül is látszott jó testfelépítése. Sapkát nem viselt, csak egy szürke, kötött sálat (amiről látszódott, hogy az anyja kötötte). Rövid, sötétszőke haja kihangsúlyozta karakteres arcát. Tekintete nyílt és barátságos volt. Szóval összességében igen jól nézett ki, és megnyerő lett volna, ha nincs úgy elszállva magától. Ez pedig jelentősen rontott az összértékelésén. Így csak a felejtős kategóriába tudtam besorolni.

– Nagyon kedves tőled, hogy segíteni akarsz, de nem szeretném, hogy bepiszkold a kabátodat. Nekem úgyis van bérletem, a megálló nincs messze, szóval nem gond, ha ráhagyod – próbáltam leállítani, de ő rám sem hederített.

Kivettem a mobilomat a táskámból, és a kezemben szorongatva félpercenként néztem az órájára.

Az idő vészesen fogyott, és attól tartottam, hogy elkések! A főnököm pedig nem viseli el a késést. Nem hiszem el, hogy ennek a bájgúnárnak éppen most kell MacGyvert játszania!

Hagyd már rá! – idegeskedtem magamban. Most biztos rágyújtanék, ha cigiznék.

Egy pillanattal később végre kegyeskedett felegyenesedni! Felém fordult, és rám mosolygott. Hogy képes valaki hétfő reggel és ráadásul ilyen rohadt hidegben állandóan mosolyogni! Én még a szemem is alig bírom nyitva tartani, nemhogy még egyfolytában vigyorogni!

– Most próbáld ki! Ha beindítottad, rögtön adj rá nagy gázt – magyarázta, és zsebéből előhúzott egy zsebkendőt, hogy megtörölje kissé olajos kezét.

Beültem a kocsiba, és már nyomtam is a kulcsot az indítóba. Most nem foglalkoztam a babonaköpködéssel, csak haladni akartam. A végén még a trolit is lekésem!

Az első próbálkozásnál nem volt semmi (ezen nem lepődtem meg). A második próbálkozásnál Katica megnyikkant, majd elhallgatott, de a harmadiknál beindult (na, ezen már meglepődtem).

– Szuper! – kiáltottam fel örömömben. – Nem gondoltam, hogy sikerülni fog.

– Gyerekjáték volt! – vágta rá flegmán. – Nagymamámnak volt még régen egy Polszkija. Az se akart indulni télen. Egyszer aztán egy autószerelő megmutatta a trükkjét, onnantól én indítottam el neki, de persze ennek már van vagy húsz éve! Most legalább nosztalgiáztam egy kicsit… Már az utakon is alig lehet látni ezt a típust – legyintett.

Gyerekjáték? Hú, de nagyra van magával!

– Jól hallottam, van bérleted? – váltott témát.

– Muszáj a bérlet. Minden reggel lejövök, beülök, és megpróbálom elindítani, de Katica eléggé makacs! Úgyhogy marad a troli, ahhoz pedig bérlet kell. Jegyezni egy kicsit macerás lenne – feleltem, miközben tapostam a gázpedált.

– Igaz… érthető. Ilyen ez a… Katica – mondta ki nehézkesen a nevet, és elmosolyodott, de inkább kinevetett. Ő talán még sose adott nevet a tárgyainak? Beképzelt alak! – Egyébként Keszthelyi Róbert vagyok – mutatkozott be, és a gondosan megtörölgetett jobb kezét felém nyújtotta. Nincs rajta karikagyűrű – állapítottam meg egy szempillantás alatt. Persze le szeretném szögezni, ennek a megállapításnak nincs jelentősége, csak rögtön kiszúrom az efféle dolgokat. Nálam ez ösztönös. – Most költöztem ide… a hatodikra – mutatott a házra.

– A hatodikra? A Szűts-lakásba? – kérdeztem vissza meglepődve.

– Igen. Tőlük vettem meg.

– Szóval akkor te vagy az új szomszéd. Szia. Szilágyi Henrietta. Szintén a hatodikról, a szemközti lakásból – ráztam vele kezet, és megeresztettem egy halvány mosolyt.

– Igen? – meglepettnek tűnt. – Azt hittem, ott egy idős asszony lakik. Olyan hangosan szólt a lakásban a rádió… meg voltam győződve, hogy hallássérült.

Az imént megjelenő mosolyom a hallottakra egy csapásra eltűnt. Még hogy hallássérült!

– Nincs semmi baj a hallásommal, csak éppen… – kezdtem magyarázkodásba, de meggondoltam magam. Miért magyarázkodnék éppen neki? Még hogy nagyothalló öregasszony! – Tudod, ez egy hosszú történet, nekem pedig nincs ennyi időm, elkésem a munkából, és azt sem szeretném, hogy újra leálljon az autóm, úgyhogy köszi, hogy beindítottad. Szia – zártam le a beszélgetést.

– Nincs mit. Jó volt egy kicsit nosztalgiázni. Szép napot – köszönt el.

Végre!

Becsaptam az ajtót, a váltót rükvercbe raktam, de még mielőtt elindulhattam volna, megszólalt a lelkiismeretem. Azért annak ellenére, hogy nagyképű, még rendes volt tőle, hogy segített. Valahogy viszonoznom kellene. Felsóhajtottam. Felajánlom neki, hogy beviszem a városba. Végtére is elég hideg van.

A még mindig letekert ablakon keresztül utánakiáltottam:

– A Széchenyi térre megyek. Ha akarod, bevihetlek.

Visszafordult. Végignézett a sápadt, kifakult vörös Polszkimon, majd annyit mondott:

– Köszi, de a sajátommal megyek. – És továbbment.

Akkor láttam, hogy egy sötétkék Mazda felé tart. Szép autó! Na persze, ha nekem is olyanom lenne, én sem választanék egy régi Polszki Fiatot. Biztos sértené az egóját. Beképzelt alak! – állapítottam meg újra, majd nehézkesen feltekertem az ablakot, és elindultam a munkába.

2. fejezet

A kis incidens miatt két perccel nyolc előtt léptem be az épületbe. Ezt persze onnan tudom ilyen pontosan, hogy Géza bácsi, a biztonsági őr – aki hetvenévesen azt képzelte magáról, ő Mel Gibson a Halálos fegyverből – köszönést követően színpadias mozdulatokkal ránézett az órájára, és igen hangosan és annál határozottabban emlékeztetett rá:

– Nehezen ment az ébredés, Henrietta? Két perc múlva nyolc! Kapkodnia kell a lábát. Ugye tudja, hogy Kólányi csoportvezető asszony nem szereti a késést.

Hát, ezzel a ténnyel én is tisztában voltam.

Kólányi Éva, a főnököm, egy hárpia volt. Dolgozni nem szeretett, dolgoztatni viszont annál inkább! Az előadó- és a meggyőzőképessége pedig a felettesei irányába remeknek bizonyult. Nagyon tudta, hogy fényezze magát és mit mondjon a vezetőségnek, hogy azok elégedetten álljanak fel az asztaltól, megveregessék a vállát és közöljék vele:

– Éva, maga egy főnyeremény!

Csak általában minket felejtett el megemlíteni. Velük bűbáj, velünk, beosztottakkal meg tapló volt.

Kérdezem én ezek után: hol van itt az igazság?

Munkahelyet kell váltanom!

Az irodába belépve, észrevétlenül az asztalomhoz osontam. Szerencsémre Kólányi nekem háttal állva telefonált az irodájában. Ezt most megúsztam.

Leültem, és bekapcsoltam a számítógépem, de amint megláttam magam előtt a felhalmozott kérelmeket, amiket aznap rögzítenem kellett, már tudtam, hosszú nap elé nézek.

– Megint túlórázni fogok – sóhajtottam.

– Jaj, képzeld el, Heni – szólt hozzám a velem szemben ülő kolléganőm, Sípos Edit, akinek két kisgyermeke van, és amikor csak teheti, róluk beszél –, tegnap Marcika olyan édes volt! Vacsora után odajött hozzám, átölelt, és teljes komolysággal közölte velem: „Anya, nekem a tejberizs a kedvencem, és te csinálod a legfinomabban. Az oviban nem ilyen finom, és nincs rajta sok kakaó!” Aztán átölelt, és a fülembe súgta, hogy „Szeretlek, anya.” Hát nem édes?

– Tényleg nagyon aranyos – jegyeztem meg. Láttam az őszinte mosolyt az arcán, és én ahelyett, hogy vele együtt örültem volna, irigy lettem rá. Két évvel fiatalabb nálam, és már két gyönyörű gyermeke van. Én pedig itt állok a harmincadik életévem kapujában, és Feri idáig még egyszer sem hozta fel a gyerektémát. De hát ne legyek türelmetlen, igaz? Még biztos korai az ilyen jellegű beszélgetés, hiszen még a házasságról sem esett szó. Hetvenhárom napja vagyunk együtt, ez nem olyan sok idő – nyugtattam magam, és hogy eltereljem a gondolataimat, magam elé vettem az első rögzítendő kérelmet.

– Szilágyi! – Az érdes hang hallatára összerezzentem. Kólányi az asztalomnak dőlve meresztette rám szikrázó szemét. – Magának mond valamit az a fogalom, hogy munkaidőkezdet?

Ajaj! – nagyot nyeltem. Ezek szerint mégsem úsztam meg. Ez a szipirtyó a hátán is szemet növesztett? Azt hittem, nem látott, mikor bejöttem.

– Nem késtem el – leheltem erőtlenül.

– Ha emlékezetem nem csal, maga nyolctól dolgozik, ami nem azt jelenti, hogy nyolc-nulla-nullakor esik be az irodába. Akkor már dolgoznia kell a bekapcsolt gépe előtt! Ez egy neves biztosítótársaság, aminek a legnagyobb erénye a pontosság! Elvárom, hogy az alkalmazottak is figyeljenek erre! Ez volt az utolsó figyelmeztetés, Szilágyi. A következő már írásban megy. Ne felejtse el, pótolhatatlan ember nincs. Százötven önéletrajz lapul a fiókomban, semeddig sem tart előhúzni azokat.

Felmondok! – üvöltötte a szívem. Velem ne beszéljen senki így! Úgy megmondanám neki… De az eszem közbeszólt. Hahó, Heni! Ha nem lesz állásod, ki fizeti majd a hitelt?

– Nem fog többé előfordulni – húztam meg magam végül.

– Én is úgy gondoltam – vigyorgott önelégülten.

Hogy esne le a 3 D-s műszempillád!

– A múlt hétről a beszámolója délutánra legyen az asztalomon. Kapkodja magát, Szilágyi, ha nem akar itt éjszakázni – tette hozzá.

– Rendben, ott lesz. – És visszafordultam a gépemhez. „Kapkodja magát, Szilágyi!” Még hogy én kapkodjam magam! – dühöngtem magamban. Az arcom égett az idegességtől, a sírás mardosta a torkomat. Elegem volt! Utálom a munkámat!

Még csak most kezdődött el a nap, de én már az ebédszünetet vártam.