A 2017-es „Jelenem és Álmom” pályázat győztes regénye

Copyright © Fehérváry Andrea

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-31-1

Ankushnak

   és
majdani unokáimnak,
valamint az ő gyerekeiknek

„Arra kell nevelnünk eszméletünket és szemléletünket, hogy a köznapiban, a környezőben, a mindennaposban is látni tudjuk az egyszerit, a csodálatosat és a látomásszerűt. Mert a csoda nem valamilyen égzengéses pillanat, mikor megnyílnak az egek, kürtök recsegnek, ködök szállanak, sírok felnyílnak, s a zűrzavarban felhangzik Isten szava: nem, a csoda legtöbbször egészen csendes. Átmegy egyik szobából a másikba, s látsz valamit: egy ember arckifejezését; egy tárgy elhelyezését; s egyszerre feltárul előtted e tárgy igazi értelme és viszonya a világhoz; egy ember hangját hallod, mint soha azelőtt, s a közömbös szavakon túl megérted ez ember titkát; a csoda mindig ennyi csak. Nem belevakulni a valóságba, a mindennaposba, látni azt, amit már oly gyakran láttál: ez a képesség elhal a legtöbb emberben, mint ahogy a civilizált emberben elsatnyul bizonyos érzékszervek működési készsége, például a szaglás. Lásd, szimatold a csodát, ott, ahol éppen van. Mindig a közelben van. Legtöbbször oly közel, annyira a kezed ügyében, hogy egy életen át eszedbe sem jut kinyújtani utána kezed.”

(Márai Sándor: Füves könyv)

Mondd, zokogtál már úgy istenigazából? Tudod, az a belehalós fajta, amikor minden mindegy, amikor csak ömlik belőled, mint a kiáradt folyó, visszafordíthatatlanul, s képedbe köpi a bizonyosság, hogy soha többé nem lesz már az, ami előtte volt… Zokogtál már a szívedből, ami kinyílt, és kiszabadult belőle minden fájdalom és öröm egyszerre, s az addig hangyaszorgalommal összegyűjtött összes érzés? Amikor megszűnt a lényed, és benne lebegve az elkeseredettség sötét rémháborgó vízörvényében a tested cafatokra szakadt, a szíved széthasadt, a lelked a fájdalomtól elveszve megsemmisült? Érezted már, hogy ennél többet ember nem bír ki, és a könnyeidtől maszatossá vált arcod, hajad, nyálad felismerhetetlenné torzítottak, de hol érdekelt ez téged, hiszen már az sem volt biztos, hogy még egyáltalán létezel?

Azon az éjszakán ott feküdtem az ágyon. Néhány napja vált világossá számomra, hogy megcsalt a férjem. Valójában azon a bőgős éjszakán lett vége a házasságomnak, most már tudom. Utána azért még húztuk néhány évig… esélyt adó kutyahűséges birkafajzat vagyok. Aztán Plútó gondolt egyet – ő már csak ilyen –, és visszaköszönt még egy fordulóra, hogy a szőnyeg alá sepert dolgokat végleg kitakarítsa az életemből. Mára már barátságot kötöttünk, hiszen a felnőtté válás szépségével, a főnix újjászületésével és az önmagamban levés élményével ajándékozott meg.

A sírás tehát jó dolog. Ezt próbálom csak elmesélni neked. Amikor megtörténik, végre lehull a valótlanság leple, és szembe kell nézni a valósággal. Amit mindannyian nagyon vágyunk, mégis oly fájdalmas tud lenni a felismerés, hogy a dolgok nem úgy történnek, ahogyan mi szeretnénk, ahogyan elvárnánk. Nem úgy, ahogy akarjuk, ahogy… lennie kellene. De a valóság és az általunk megálmodott kép sokszor nem esik egybe. Amikor ezt végre fel merjük ismerni, akkor – végre – elsírjuk magunkat. Elsiratjuk, ami már nem lesz soha… és elkezdjük élni az életünk.

Most itt ülök egy bőrönd mellett. Az eddigi életem kell belecsomagolnom: negyvenkét évet húsz kilogrammba. A kalandos újdonság ígérete keveredik a keserédes búcsúval. A lényegi és a pelyva kiválogatásával. Ahogy kezembe veszem az évek során összehalmozott tárgyaimat, mindegyik egy-egy történetet mesél egy ízről, színről vagy érzésről dalol. Ki legyen, aki velem jöhet, és ki marad? Húsz kilogramm. Nem huszonegy, csak húsz. Ennyiben szabták meg a légitársaságok az eddigi életem.

A BŐRÖND ELŐTT

I. RÉSZ

1. FEJEZET

Ki sejthette volna akkor...?

Marcsi barátnőm, mint a szélvész viharzott be a konyhánkba. Mint mindig, most is határozottan és gyorsan mesélt, szélesen gesztikulálva nyomatékosította mondanivalóját. Általában önmagával hadakozott leginkább, de most szárnyalt. Néha megrázta szigorúan bongyorított sörényét, és vidáman szürcsölte teáját. A konyhánk és a nappalink egybenyílt, ahol a narancs és a terrakotta különböző színárnyalatai mindig barátságos hangulatot kölcsönöztek egy illatos kávéhoz, egy pohár vörösborhoz valami jóféle sajttal megrészegítve, ennek ellenére mi most a zöld tea mellett döntöttünk. Szerettek nálunk megfordulni a barátaink. Hosszasan elemeztünk, fecserésztünk, mindig valahol tartottunk és valahová mentünk… Kint a ház sarkánál, a falrepedésből már kikandikált az első ibolya, de erre mi fittyet hányva csak csűrtük és csavartuk mondanivalónkat a kandallókályha melege mellett. Amikor aztán Marcsi már épp indulni készült haza, még visszaszólt az ajtóból:

– Hallottál már a pálmalevelekről? Most mesélte Tibor… Állítólag számos ember életútját feljegyezték rá…

Már megint valami felkapott marhaság. Pálmalevelek… Írtak rá valamiket. Sors meg India.

– Nem, nem hallottam róluk – ingattam a fejem. Marcsi pedig szó nélkül sarkon fordult, és elviharzott.

Leültem a gépemhez dolgozni. Kicsit elkalandoztam a neten, amikor egyszer csak a szemem a pálmalevél szón akadt meg. Klikk. Hagyj már békén! Aznap este egy tanfolyamot kerestem, s az oktatóról anyagot gyűjtve egy linkbe, majd egy videóba botlottam. „A pálmalevelek rejtélye” harsogta – nem titkolt hatásvadász szándékkal – a főcím. Aznap már harmadszorra futottam bele ebbe a szóba. Feladom! Rendben, értem az üzenetet. Aztán egy cikk, majd egy weboldal áttanulmányozása után szinte azonnal jelentkeztem a következő előadásra ebben a témában.

Természetesen Marcsival együtt robogtunk át a hozzánk legközelebb eső városba. Alig vártam, hogy szellemiségükben letisztult társaimmal ájtatosan beszippanthassuk az információkat a hófehér ruhás előadótól. Micsoda társaság fog itt összegyűlni!, gondoltam vágyakozva. Kikerekedett a szemem, amikor az előttem tülekedők furcsán csúnyán beszéltek, amikor az öreg néni az esernyővel arrébb tuszkolt és elém tolakodott, néhányan pedig hangosan szitkozódva tették szóvá a belépődíj árát vagy hasonló sérelmüket. Lehangoló volt az összkép. Úgy tűnt, a lelki gazdagokkal az édenkertben közösen piknikező élmény még várat magára, de megszakítottak tűnődésemben… én következtem a sorban.

– Földes Flóra – diktáltam be a nevem. Egy kicsit izgultam, bevallom, olyankor mindig a fülem mögé igazítok egy hullámos barna tincsemet. Sorban megadtam a kért adatokat. Magamban örültem, hogy reggel a fűzöld színű vékony pulcsimat választottam, kellemesen éreztem magam benne, meg aztán illett is a mézszínű hajamhoz. Aláírtam a jelentkezési lapot, amire a 2010. február 25-i dátum mellé az azonosításhoz szükséges ujjlenyomataim is rákerültek. Határozottan kanyarintottam alá a nevemet, mint ahogy állítólag a kézfogásom is az. Megpecsételtetett! Óóó…

Az ezt követő órában megérthettük, miféle csodák várnak ránk, akik bátran nekiindultunk az ősi titok fellebbentésére. Sorstársaimat egyelőre furcsán méregettem magam körül a teremben, de mivel már próbáltam akkor is gyakorolni a nem-ítélkezés elvét, csöndben pihegve csak sóhajtottam egyet.

Emlékszem, hazafelé a kocsiban olyan szívmelengetően jót beszélgettünk Marcsival! Annyira szeretek éjszaka az autóban a lüktető ritmusra, a hangjegyek melódiává szelídülő harmóniájára vezetni! Koromsötét volt, és mielőtt kiszálltunk volna az autóból, még feljebb tekertük a hangerőt, valami jó kis dobszóló ment. Nem tudom, egyáltalán miért emlékszem vissza erre a részletre – sokszor épp egy apró kis mozzanat elég, hogy felidézze a nagy egészet –, de annyi szent, felejthetetlen este volt.

Akkoriban még a kertes házunkban éltünk. Egy család életében ezt nevezik a „boldog békeidőknek”. Nagy tér a gyerekeknek a szaladgáláshoz, focikapuk, a fán hinta és mászókötél. Egy sziklakert, bár igaz, a második évtől már mindent bekebelező, túlburjánzó növényekkel. S mindennek a tetejében még egy büszke paradicsomkiskert-kezdemény. A szüleimtől tonnaszámra kapott, balkonládákba ültetett örökzöldek pompásan mutattak minden fellelhető párkány szegletében. Sokadszori betelepítési nekifutásra – egy szinte egybefolyó, alig néhány helyen foltos – zöld gyep. Saját ültetésű bokrok. Anyák napjára kapott tulipánfa. Minden hónapban más árnyalatú zöldek-kékek, rikító sárgák vagy izzó vörösek. Büdöskeszegély, ahogy a nagymamám kertjében is. Elharapózott rukkolaültetvény. Gyerekzsivaj és lufis zsúrok. Kánikula idejére felfújható kék medence, ami a fertőtlenítőtabletta ellenére minden évben bekukacosodott. (Pfúj!) Nyáron csillagnézés, sátorban alvás – majd zseblámpával titokban visszaosonás a házba, télen hóember, hóangyal, hógolyó. A kerítésre felfutott borostyán boldogan kanyaroghatott és mustrálhatta: itt aztán minden vidáman él, lélegzik és mozog.

A kert lelke – ahogy a bölcs öregek mondani szokták – mégis elsősorban a diófa volt. Rengeteg titok tudója, hiszen minden hozzánk betérővel itt ücsörögtünk egy félórácskányira, épp amíg elszürcsöltük a pohár tartalmát. Ágait úgy növesztette-hajlította, hogy a gyerekek mászni tanulhassanak rajta. Hónapról hónapra figyeltem növekedését és azt az egyszerűséget, amivel dajkálni, nevelgetni tudta leveleit, majd ugyanezzel az erővel elengedni, amikor elérkezett az ideje. Alatta jógáztam reggelenként. Már régóta jártam a helyi jógaklubba – hetente kétszer –, ahol jó kis csapat jött össze. A legutóbbi alkalommal elmerészkedtem a fővárosba, ahol egy igazi mestertől hallhattam tanításokat. A teremben zsongva folyt a beszélgetés, én épp hátat fordítva kértem kölcsön egy tollat valakitől, amikor egy erőteljes, de annál kellemesebb energiahullám söpört végig rajtam. Hát mégiscsak lehet érezni, hogy ennyi jógás jött itt össze, kezdett gondolatokba fogalmazódni az érzés, amikor visszafordulva megpillantottam a mestert a színpad közepén. Mozdulatlanul meditálva nézett maga elé. Szóval őt éreztem meg. Szeretem az ilyen tapasztalatokat, ilyenkor a tudatnak fejet kell hajtania, és a „hiszem”-ből „tudom” születik. A jógi külön felhívta a figyelmet a napi, akár csak tízperces meditáció beépítésére az életünkbe. Ennek bölcsességében vonultam ki reggelenként barátom, a diófa alá, így kezdve a napjaimat. Buzgóságomban nem voltam egyedül, Karamell, sorban a negyedik, rozsdaszínű macskánk is velem tartott. Leült mellém, beleterült az aurámba, és élvezte velem együtt a csend és a nyugalom mágikus pillanatát.

Én soha nem voltam nagy állatrajongó, de a gyerekek folytonos kisállatmániájuk hatására valahogy megszerettem őket. Azóta tudom, hogy ugyanolyan jellemük van, mint az embereknek. Első macskánkat – beadva a derekam – gyereknapi meglepetésként vittem haza, a hátam mögül húztam elő a koromfekete apró Lucifert. Ő egy nap aztán szőrén-szálán eltűnt. Karmancs következett, aki valami furcsa hibrid lehetett. Igencsak hajazott Pinokkióra, aki igazi kisfiú szeretett volna lenni, mert neki aztán nem kellett több, beállt a focikapuba védeni, felült a kerti székre az uzsonnaosztásnál, máskor meg házőrző kutyát is meghazudtoló vehemenciával ugrott neki a kertünkbe tévedőnek. Egy autó ütötte el a házunk előtt, épp amikor a karácsonyi néptáncos-télapós bulira mentem, egész este szomorkodtam. Hátul a kertben temettük el, a hideg föld hangosan kopogott az ásó nyoma alatt, amikor még meleg kis testét örök álomra helyeztük. Tavasszal virágokat ültettünk rá a gyerekekkel. Áfonya cicánk félénk volt, nem mert rálépni a fűre sem, néha úgy sírt, mint egy kisbaba, és csak akkor hallgatott el, ha kimentem hozzá. Ő akkor kóborolt el, amikor görögországi nyaralásunk alatt egy özönvíz típusú esőzés kidöntötte és elvitte a kerítésünket. Karamell a ragadozó nagymacskák királya: gyakran pöffeszkedett a pergola tetején az utcát kémlelve, lustán elnyújtotta sziesztáit, akárcsak végtagjait, és a közös aurázásaink hatására, összefonódásunk teljes bizonyítékaként, ha kérdeztem tőle valamit, visszanyávogott. Annyira megkedveltem mindannyijukat, hogy végül már az sem zavart, amikor az állatorvosnál a vörös kandúr a füléből rám rázta a rüheit! (Na jó, ez azért egy kicsit túlzás, hogy nem zavart, szóval, hősiesen viseltem…) De megvoltunk mindannyian. Legalábbis a macskákkal. A többi jószággal már egy kicsit nehezebben jutottunk dűlőre. A teknősök közül az egyik kimászott a magas falú terráriumból, és soha nem került elő – hány éjszakán át kerestük a könyvespolc alatt hasalva, zseblámpával! –, az aranyhörcsögeink sorra megdöglöttek, míg fel nem adtuk a kísérletezést. Az akváriumunk egyik reggelre ripityára tört, a törmelék közül kihalászott és megmentett halaink pedig a befogadó akváriumlakók felfalt áldozatai lettek. Volt még egy békánk is, távoli barátainknál vendégeskedve szereztük a tóból, befőttesüvegben szállítottuk haza háromszázötven kilométeren keresztül, tavat ástunk neki, amit nejlonzacskóval béleltünk ki. Hát ő sem vendégeskedett túl sokáig nálunk, pedig határozottan hittük, hogy ő már teljesen hozzánk nőtt. Bezzeg Karamell igazi családtaggá vált, ez tény, és így is könyveltük el a családi krónikában.

Azon az ominózus beszélgetésen is ott dorombolt a fűben a lábunk alatt. Nem sokkal a pálmaleveles kiruccanásunk után történt, már javában tavaszodott. Néhány hete már csak hárman éltünk ott. Marcsi hatalmas, kék szeme kisírva, éreztük, hogy egy nagy beszélgetés van készülőben. A diófa egy csöppet lejjebb hajolt – habár ezt csak én vettem észre –, hogy sátrat borítva ránk, óvja titkunkat. Néha furcsa történeteket produkál az élet. Összekuszál szálakat, hogy aztán a szereplők úgy bontogassák, ahogy csak kedvük tartja. Vagy ahogyan bírják. És ahogy merik. Marcsi elém állt, és bevállalta. Elmondta, hogy sok évvel ezelőtt a férjem szeretőjének egyik jó barátnője volt, aki ismerte a történetünket. Mi Marcsival később ismerkedtünk össze, a sors minő fintora, kislányaink barátnők lettek az oviban. Aztán Marcsi már nem bírta magában tartani, és nem is akarta tovább cipelni ezt a súlyos titkot. Megegyeztünk, hogy én nem kérdezek semmit, és ő sem fog traktálni engem szaftos részletekkel. A szétköltözésünket követően annyi minden felbolydult ott, a csoda-házban! Annyi mindent megosztottam vele, és annyi mindenben támogattuk egymást! Most úgy érezte, a barátságunk halálos ítéletét írja alá ezzel a vallomással. De a diófa lombkoronájának kápolnájában nem ilyen dolgok történtek. Őszinteségből és emberi bátorságból kiválóan vizsgázott, és én ezt csak díjazni tudom. Azóta vagyunk ilyen jó barátnők.

Egyetlen apró rejtély maradt csupán. Még a tél derekán kaptam valakitől egy névtelen levelet. Egyszer csak ott termett a postaládámban. Úgy éreztem, ez filmbe vagy regénybe illő képtelenség – s ha még valóság is lenne, velem ekkora szörnyűség bizonyára nem történhet meg. Olvastam, a kezemben tartottam a személyesen nekem, csak nekem címzett borzalmakat… De ki és miért vetemedett erre? Én ilyen giccses fejezetet az élettörténetemben soha nem akartam! Különben sem hittem el a tartalmát. Aztán az első sokk után, minden pszichológiai érzékemet és logikámat bevetve, azt hiszem, rájöttem, ki írhatta. Azóta sem volt még alkalmam megköszönni jó szándékát, de ha összefutok vele, majd meghívom egy kávéra.

Mert diófás ház már nincsen. Még abban az évben, amikor ki kellett költöznünk – két héten belül azonnal, az új tulajdonos kívánságára –, még akkor ledózerolták. Karamell sincsen. Megijedt, és nyoma veszett, amikor a gyerekszoba napsárga, megcsonkított falának romjai félárván meredeztek az utcára, amit a nagy és hangos gépek ütöttek és vertek, kifulladásig.

Azóta elkerüljük azt az utcát a gyerekekkel.

2. FEJEZET

A titokzatos jövő... vagy múlt?

Kétszáz helyszínen háromszáz indiai szerzetes – akiknek hagyománya apáról fiúra száll – fáradhatatlanul keresik az apró ótamil betűkkel, feljegyzésekkel teleírt pálmaleveleket a titkos könyvtárakban. Kétezer-ötszáz év alatt hetvenöt maharishi, indiai tudós vetette „papírra”, pontosabban levélre az üzeneteket, életsorsokat. Ezeket évszázadok során átmásolták, hogy ne váljanak az enyészetté, s amikor eljön az ideje, átadhassák az őrzött tudást. A maharishik nagytiszteletű bölcs és szent emberek, képesek belelátni a tér és idő szövetébe: az Akasha krónikába. A ma élő emberek közül állítólag körülbelül száztíz milliónak létezik ilyen levele. A keresést kérő emberek kilencvenkét százalékának meg is találják, mert leginkább azok folyamodnak hozzá, akik érzik a hívást. A Pálmalevél Könyvtárba egyetlen ember léphet be, szent dologként őrzik az ősi titkot. A mai ember ujjlenyomatát egy betű- és számkóddá fordítják, ez alapján tudják azonosítani az illető levelét. Egy levél keresése akár hat-tizenkét hónapig is eltarthat.{1}

Bevallom lovagiasan, tetszett ez a tündérmese, de nem vártam tőle semmiféle megváltást. Az életem pedig oly mértékben felbolydult a múlt évben – miután elköltöztünk, válni készültem, és épp új életet próbáltam építeni –, hogy örültem, ha arra vissza tudok emlékezni, van-e otthon a hűtőben tej aznap vacsorára.

A regisztrációt követő röpke négyszáznyolcvanöt nap múlva váratlanul szólalt meg a telefon.

– Halló! Földes Flóra?

– Igen, én vagyok – csiviteltem vidáman.

– Örömmel értesítem, hogy megtaláltuk a Pálmalevelét.

Csend. Lassan leengedtem a kezemből a mosogatórongyot, félúton tartottam a kezemben a még vizes tányért. Elállt a lélegzetem. Az ablakon beömlő bágyadt késő nyári napfényben akár egy festő modellje is lehettem volna egy fény-árnyékos képhez, álmatag rózsaszín arccal. Igazán kár, hogy nem fedeztek akkor fel.

– Halló, ott van?

– I-igen – hebegtem.

Jesszusom, hát tényleg megtalálták!

– Ennek nagyon örülök! – ragyogtam fel. (És akkor most mi lesz? Ez igaz? Az enyém? Szinte már el is felejtettem… Mi fog velem történni? Mert ó, igen, azt érzem, valami most biztosan fog!)

– Mikor lehet sort keríteni a felolvasásra? – nyögtem cizelláltan.

Aztán találtunk egy közös időpontot. Merthogy Marcsié is meglett, s tizenegy hét múlva, egy késő őszi napra fixáltuk le a dátumot. Ha eddig ráért, most már ezt is kibekkelem, gondoltam. Állítólag úgyis mindenki épp akkor kapja meg a sajátját, amikor annak elérkezett az ideje.

Reggel pontban hatra beszéltük meg az indulást. Igyekeztem időben elkészülni. Marcsi általában öt-tíz perccel a megbeszélt időpont előtt szokott érkezni, ami engem kicsit idegesített. Én inkább a last minute-es falkához tartozom. Nem szeretem, ha az utolsó simításoknál, a rúzsozás utolsó aktusánál ott áll valaki az ajtóban, és sürgető szemrehányással bámul.

Háromnegyed hat. Belenéztem a tükörbe. Nem mintha hiú lettem volna, ez csak amolyan indulás előtti szertartásommá vált. Ez jelentette a „befejeztem a készülődést”. Szerettem volna egy kicsit dögösebb hatást kelteni, de mindig is úgy éreztem, ez nekem nem megy. Valahol a „naivan kislányos” és a „jaj, de jó nő!” között akadt el a kinézetem. Ha őszinte akarok lenni, titokban talán szerettem volna a második variációt, de a realitás talaján maradva az a valóság, hogy inkább az első felé hajlott a mérleg nyelve. A színes kiegészítőket viszont bátran viseltem. Stílusban leginkább a hippis színkavalkádos állt hozzám a legközelebb, de mivel az a kor már leáldozott, és a kisváros 2010-es éveibe amúgy sem passzolt volna bele, megmaradtam néhány érdekes karkötő, nyaklánc, fülbevaló viselésénél. Bezzeg a lányom, Bella, élénk virágkoszorút biggyeszt a hajába, és a hajdanvolt woodstocki fesztivált idézve, ha kell, ő bizony mezítláb is elindul! Kinézetre nagyon hasonlítunk egymásra, a városban nemegyszer állították már meg őt a „csak nem a Flóra lánya vagy?!” szöveggel, de mégis, míg én tompítottan, ő már kiskamaszként viselni tudta nőies szépségét. Mindkettőnk hosszú, keskeny arcát enyhén hullámos haj keretezte, megértő, nagy, barna szemekkel és enyhén karakteres orral. S bár Bella szája érzékien húsosabb volt, mindkettőnknél megvolt az a mosolygós gödröcske. Az emberekbe vetett hitünk is összekapcsolt, empatikus képességünk és örök optimizmusunk könnyen széles mosolyra húzta szánkat. Mintha sok-sok ideje összeszokott párost alkotnánk. A kislányom éleslátása, véleményformálása sokszor bizony az én kortársaim érettségét is meghazudtolta. S míg Bella a maga gyönyörű fiatalosságában tökéletes alakkal büszkélkedhetett, én már a „csípőben enyhén szélesedett” verzióban tündököltem az utóbbi években. Bár negyven elmúltam, öt-nyolc évet – kialvatlanságom arányában – simán letagadhattam volna. Nem mintha érdekelt volna valaha is a korom. Csak egy szám, egy adat, semmi több. Amit szerettem volna, az, ha a hajam hosszabbra nő, bár igazából hozzászoktam már ehhez a mellig érő hosszúsághoz, sőt a „szerettem volna” érzéssel is megbékéltem, s minden lamentálás és elégedetlenség nélkül a hullámokat laza copfba rendeztem a tarkómon, s oldalra néző frufrumat egy rutinosan gyors mozdulattal eligazítottam. Na, most vagyok készen, mosolyogtak vissza a melegbarna szemek. Derekamon elsimítottam a narancsszínű tunika ráncait – olyan tarkabarkán aranyos –, hosszú ujjamon jól mutatott a kék, rusztikus hatású gyűrű. Bellától kaptam, ő nagyon érzi a stílusom.

Csöngettek. Sietve indultam ajtót nyitni.

Marcsi fáradtan pillantott rám nagy szempillái alól. Feszes, barna színű garbója kiemelte nőies idomait, ragyogó kék szeméből viszont most nem a szokásos tettrekészség sütött. Aztán kivillantak apró gyöngyfogai, amikor száját mosolyra húzta, fitos orrát fintorba vágta, és megrázta rakoncátlan hajtincseit:

– Egyszerűen képtelen voltam elaludni tegnap éjjel. Alig állok a lábamon. Most ilyen állapotban kell nekiindulnom…! – nyögte elgyötörten.

– Innen már nincs visszaút! – néztem rá ösztönzőleg. Szeplői már huncutul vigyorogtak. Akkor nincs nagy baj! – Én meg tegnap éjjel órákon át a ruhákat válogattam.

– Jó, így utólag én is simán beszervezhettem volna valamit… Na, gyerünk, készen vagy? Még a végén lekéssük a nagy napunkat!

Még gyorsan beszaladtam a szobába, nyomtam egy-egy puszit a gyerekek kobakjára. Édesen aludtak még mindketten, kényelmesen elterülve az ágyukban. Csak most jutott eszembe, hogy Andort ébresztenem kell! Nehogy elkéssen az úszóversenyről! Remélem, nem feledkezik meg a hűtőbe készített szendvicsekről… – cikáztak át agyamon az anyai aggodalmak. Óvatosan megfogtam a vállát. Annak ellenére, hogy vékony és magas volt, izomzatán a vízilabdás múlt letagadhatatlan, maradandó nyomot hagyott. A mozdulataiból sütött az erő. Már amikor hajlandó volt megmozdulni, és nem a számítógép előtt kívánt heverni. Olyankor inkább a mexikói szieszta varázsát árasztotta, azt a fajta hangulatot, ahol a forróságban áll a levegő, a csavaros ventilátor lomha búgással pörög a plafonon, de tőle még a legyek is nyugodtan mászkálhatnak, az sem képes felidegesíteni. Most sem voltam benne biztos, hogy az ébresztési missziót sikerült teljesítenem, de majd egy negyedóra múlva felhívom a kocsiból. Láttam magam előtt, ahogy majd komótosan ébredezik. Nehéz lett volna rá haragudni bármiért is, szalmaszőke göndör haja és zöldesbarna szemei olyan ártatlanságot kölcsönöztek neki még most is, mióta megnőtt. Középiskolás korára már igazán felkelhetne magától is. Mi lesz vele a koleszban?

Indulnunk kellett.

A felolvasó központba lépve kellemes légkör fogadott. Mandulaszínű falak mentazöld szőnyeggel, fonott rattanfotelek kényelmes ülőpárnákkal. Rózsa, a fogadásunkra rendelt hölgy bemutatkozott, majd rutinosan magyarázta a tennivalóinkat. Fekete loboncát hatalmas kontyba tűzte, ötvenes évei közepén járhatott, de inkább tűnt kortalannak. Hosszú szoknyája csak úgy suhogott mögötte, alig tudták követni a ráncok gyors lépteit. Látszott rajta, hogy szereti az embereket és élvezi a munkáját. Egy kis pulthoz kalauzolt bennünket, ahol kitöltöttük a szükséges regisztrációs lapokat, majd hellyel és rágcsálnivalóval kínáltak az egyik asztalnál.

– Itt kellene várakozni egy darabig. Mára heten vagytok előjegyezve, sorban fognak szólítani benneteket. Látjátok ott azt a lépcsőt?

– Persze, látjuk.

– Ott kell majd felmenni. Fent van egy-egy kis szoba, ott várnak benneteket az angol tolmácsaink – már amennyiben szükségetek van rá. Az az igazság, még ha valaki jól is beszél angolul, akkor is helyénvaló, ha kéznél vannak, mert az indiai felolvasók eléggé furcsa akcentussal beszélik a nyelvet. Meg vannak olyan speciális kifejezések is a pálmalevelekben, amit a mi fordítóink már ismernek, de nem mindenkinek egyértelmű.

Lassan kezdett olyan érzésem lenni, hogy szívélyessége már-már túlbuzgó. Ránk mosolygott, elrendezte a kis asztalon a terítőt és a ropis poharat.

– Ha bármilyen kérdésetek lenne, én itt vagyok! – mondta búcsúzásképp, ezzel kiviharzott a fogadószobából, mintha valami fontos teendője akadna.

{1} A könyv megjelenések idejében a Pálmalevél Központ irányítását már átszervezték, képviseletét is más látja el. Jelenleg csupán néhány hetet vesz igénybe az érdeklődő sorslevelének felkutatása.