Copyright © Palotás Petra, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-12-0

Édesanyámnak

1. fejezet

1991. Stockholm

Kora hajnalban a madarak csiripelésére ébredt. Szerette a tavaszt, tulajdonképpen csak ezt sajnálta, pont ezt az évszakot itt hagyni, amikor a téli álmot és a latyakos februárt maga mögött hagyva nagyot nyújtózik és új életre kel a természet. Amikor az utolsó fagyokra fittyet hányva előbújnak az első hóvirágok, a szabadba csalogatva a friss, éltető levegő szerelmeseit.

Napok óta készült az útra, szinte már semmi másra nem tudott gondolni, pedig a felszállásig még rengeteg mindent kellett elintéznie.

Jól tudta, hogy a csinos ruhákon kívül szüksége lesz néhány kényelmes darabra is, sőt, ha egészen őszinte akart volna lenni magához, abban is biztos lehetett volna, hogy leginkább csak azokra lesz majd szüksége. Annyi mindent hallott már Ázsiáról, annyi lenyűgöző, egy európai ember számára elképzelhetetlen és felfoghatatlan dolgot. És most három nap múlva ő is ott lesz. Vajon a kollégái tényleg örülnek a munkájának, vagy inkább az irigység lapul a gratulációk mögött? De hiszen ők is jelentkezhettek volna a pályázatra, még csak az kellene, hogy lelkiismeret-furdalása legyen, micsoda badarság! Csak azok a fránya oltások ne lennének, irtózott a tű gondolatától, de azért szükségtelen veszélynek sem akarta kitenni magát…

Jövő héten ilyenkor… Kíváncsisággal teli félelem kavargott benne.

Azon gondolkodott, hogy ha tehetné, kit vinne magával, de két-három legkedvesebb barátja és az édesanyja között nem tudott dönteni, így inkább abbahagyta a tépelődést, és nekilátott a csomagolásnak. Ugyan nagy utazónak számított, de semmit sem szeretett az utolsó pillanatra hagyni. Furcsán érezte magát, hiszen mégiscsak egy fiatal nő, s bár nagyon talpraesettnek ismerte mindenki, most szívesen meghallgatott volna néhány bátorító szót. Ráadásul nem érezte eléggé felkészültnek magát, hiszen semmit sem tudott erről a világról. Vajon hogyan fogadják majd az ottaniak? És egyáltalán kik azok az ottaniak, ugyanis egy címen és egy telefonszámon kívül semmi kapaszkodója nem akadt. Az ügynökség internetes oldala átmenetileg szünetelt, így nem sok eredménnyel kutakodott.

Elővette a legnagyobb bőröndjét, és azon töprengett, hogy vajon mi az, amit tényleg feltétlenül magával kellene vinnie. Amikor már tényleg semmi sem fért a csomagjába, észrevette az ágyán heverő plüsselefántot, kicsit elszégyellte magát, hiszen már harminc is elmúlt, de megpróbálta a lehetetlent: bepréselte.

A harmadik nap villámgyorsan eltelt, még egyszer meglocsolta a virágait, és egy utolsó pillantást vetett a tükörbe. Egy aranyszőke, élettel teli arc mosolygott vissza rá, nagy, csillogó, a zöld íriszt barna pöttyökkel tarkított szemekkel. Elégedett volt. Minden nőnek vannak olyan napjai az életben, amikor szépnek látja magát, máskor meg elbújna a világ elől. Ezúttal elégedett napja volt, hiszen minden oka megvolt arra, hogy jól érezze magát a bőrében. Több hónapos „nyaralásra” indul, és még pénzt is kap érte. Szeretett mindig ugyanabban a szerelésben repülni, ez egyfajta kabala volt nála, de a félelmét a magasban így sem tudta teljesen legyőzni.

Kivizöld vászonnadrág egy világos pulóverrel és egy kényelmes bőrszandállal, ma is erre esett a választása.

Amint kilépett az ajtón, hallotta, hogy a szomszédasszony elfordítja a kulcsot a zárban.

– Ó, Laura, drága, hát tényleg elmész? Mit fog szegény Elisabeth néni három hónapig csinálni nélküled? – kérdezte az asszony sopánkodva, miközben szorosan magához ölelte a lányt.

– Három hónap nem a világ, hiszen még a nyár vége előtt újra itthon leszek. Meg képeslapot is írok, megígérem – enyhítette Laura a búcsú fájdalmát.

– Lesz is neked arra időd, aranyom, csak ígérd meg, hogy vigyázol magadra. Jaj-jaj, annyira messze van az az Ázsia, egészen más világ. Én már ehhez öreg vagyok. De igazad van, kisangyalom, te még fiatal vagy, és amíg nincsenek gyerkőcök… Apropó gyerekek, mikor csinálsz már dadust belőlem?

– Drága Elisabeth, amíg nincs meg az igazi… De most mennem kell, mert a végén még itthon ragadok, és akkor hiába volt a nagy készülődés – hárította el a már annyiszor hallott kínos kérdést, majd még egy nagy puszit nyomott Elisabeth pirospozsgás orcájára.

– Jó utat, aranyom, aztán mindent jól moss meg, és szedd a vitaminokat, ne igyál csapvizet, meg vigyázz azokkal az idegen férfiakkal, és…

– Isten áldja, kilencven nap múlva itt vagyok! – szakította félbe a lány az idős szomszédasszony búcsúzkodását.

Laura leszaladt a lépcsőn, becsapta a kaput, és ezzel nemcsak a stockholmi lakását hagyta maga mögött, hanem az egész ottani kis világát is, és hogy mekkora változást hoz majd ez az utazás az életébe, azt ekkor még nem is sejtette.

A ház előtt már várt rá a taxi, az erősen kopaszodó, köpcös sofőr kipattant az autóból, és előzékenyen a csomagokért sietett. A sötétséggel takart város innen-onnan előbukkanó apró fényei aznap mintha a szokásosnál is szebben szikráztak volna, ezzel üzenve a hűtlen utazónak, hogy ne feledje Stockholmot, bármerre repíti is a kalandvágytól fűtött kora tavaszi szél. A húszperces út a repülőtérig most különösen hosszúnak tűnt, a csinos utasának látványosan örülő taxis megállás nélkül beszélt hozzá, de ő csak gépiesen válaszolgatott egy-egy igennel vagy nemmel – a gondolatai már egész máshol jártak, több ezer kilométerre onnan.

Megkönnyebbüléssel gondolt arra, hogy átszállás nélkül eljuthat Bangkokba, hiszen így csupán tizenkét órát kell a levegőben töltenie. Hányan, de hányan rajonganak a repülésért, a sebességért, a finomságokért a fedélzeten, de ő valahogy sosem érezte nyugodtnak magát a fellegek között. Hiába fogta fel ésszel, hogy a repülő a világon az egyik legbiztonságosabb jármű, egyszerűen félt. Talán azért, mert arra gondolt, ha itt történik valami galiba, akkor nagyon kicsi az esély arra, hogy bárki is élve megússza.

Azonban ma este valahogy leküzdötte a kalandvágya a félelmét, meg aztán feltett szándéka volt, hogy a stewardesstől pezsgőt rendel, az majd aztán elbódítja, és reggelig talán fel sem ébred.

A repülőtereket viszont nagyon szerette: a nyüzsgést, a készülődést, az érzelemmel telt búcsúkat, az öleléseket. Furcsa érzéssel nézte a csókokat és az izgatott arcokat. Elmélyülten böngészte a jelzőtáblát, és csak nehezen tudta felfogni, hogy a váróban összegyűlt emberek néhány óra múlva már a világ különböző pontjain lesznek. De egy dologban biztos volt: most nem cserélne senkivel, számára ebben a pillanatban nem létezett Thaiföldnél csábítóbb úti cél.

Végre rákerült a sor.

– Jó napot kívánok, hölgyem! Az útlevelét legyen szíves! – szólította meg egy aprócska fejű, hosszú nyakú, nyurga férfi.

– Jó estét, tessék – felelte Laura, miközben képtelen volt levenni a szemét a fickóról, aki minden egyes mozdulatával egyre inkább egy zsiráfra emlékeztette.

– Jaj, valóban, hiszen már igencsak este van, csak tudja, itt minden napszak egyformának tűnik. Egy kis neonfény, légkondicionáló, és a rengeteg ember, akik mind utazni akarnak, mintha csak menekülnének valami elől – dünnyögte a zsiráf maga elé, majd egy akkorát ásított, hogy Laura lelátott a mandulájáig.

– Hát igen, én is közéjük tartozom – felelte a látványtól megborzongva, majd nyomatékosan hozzáfűzte, mintha magát akarná meggyőzni –, mármint én is utazni akarok, nem menekülni.

– Látom a pecsétekből, hogy már sokfelé járt, Európa szinte összes országa, Egyiptom… Most hova is megy? Á, megvan, ez lesz az, Thaiföld, ez igen… És a vízumot szabadna elkérnem? – kérdezte a zsiráf, a fejéhez képest túlságosan nagyra méretezett szemeit a lányra emelve.

És ekkor Laura alatt szinte megnyílt a föld. A vízum! Annyi mindenre kellett gondolnia az elmúlt napokban: a csomagolás, az oltások, a filmek…

– Jaj, Istenem, ez nem lehet igaz! Elfelejtettem kiváltani. Segítsen nekem, mit lehet ilyenkor tenni? – kérdezte kétségbeesetten.

– Nagyon sajnálom, de ebben az esetben nem szállhat fel a gépre, esetleg holnap megcsináltathatja, és holnapután elrepülhet. De nem, lássuk csak, hétfőn van a legközelebbi járat, tényleg nagyon sajnálom – tárta szét aránytalanul hosszú karjait a férfi, ezzel is jelezve, hogy ő valóban együttérez.

– De hát kell, hogy legyen valami megoldás, nekem nincs pénzem másik jegyre, és nem taxizhatok most szép nyugodtan haza, meg várnak is Bangkokban holnap reggel. Rendőrségi ügy, érti? – fűzte hozzá búgó hangon, miközben utolsó fegyverként dekoltázsát bevetve közelebb hajolt a pulthoz.

– Nyugodjon meg, hölgyem! Kérem, értse meg, nem tudok tenni semmit – jött a most már türelmetlen válasz, amiért feltartják a sort, de az is lehet, hogy egy „Zsiráfné” küldött a távolból szikrázó nyilakat, megérezve a dekoltázs csábító veszélyét.

Laura szédülni kezdett, olyan volt számára ez az egész, mintha nem is vele történne, mintha csak egy filmet nézne egy félresikerült utazási kísérletről. Ha most nem tud elrepülni, akkor lőttek az egész nagy küldetésnek, hiszen még egyszer nem fogják megvenni neki a jegyet, és a munkamorálját is megkérdőjelezné egy többnapos csúszás. Kell lennie valami megoldásnak. Nem járt ugyan gyakran templomba, de vészhelyzetben akaratlanul is a Miatyánkot kezdte mormolni.

Ekkor a szomszéd pultból átszólt egy szép arcú, kerekded hölgy:

– Mit mondott az utas, hova is repülne? – kérdezte reménykeltően.

– Bangkokba – felelte Laura bizakodva.

– Úgy tudom, hogy Thaiföld azon kevés országok egyike, ahol a helyszínen, az ottani repülőtéren is ki lehet váltani a vízumot. Várjon csak, megnézem a számítógépben. Igen, igen, nézze csak, még olcsóbb is, mint ha itt csináltatta volna – fűzte hozzá, majd a lány felé fordította a monitort.

Laurának hatalmas kő esett le a szívéről, és még mielőtt bárki visszavonhatta volna az imént mondottakat, villámgyorsan becsekkolt, és a gép indulásáig el sem mozdult a beszállókapuhoz legközelebbi székről.

Az út viszonylag rövidnek tűnt, persze már amennyire egy tizenkét órás út rövidnek tűnhet. Hamar elaludt, épphogy csak az étkezésekre ébredt fel. Azokat a világért sem hagyta volna ki, ezek a kis, sokszor ízetlen minicsomagok a legtöbb utast elbűvölik, hiszen már benne rejlik az utazás varázslatossága, persze az is lehet, hogy csak azért szeretik ennyire, mert néhány percre megszakítják a repülés monotonitását.

Helyi idő szerint délután kettőkor érkeztek meg. Hiába próbált a landoláskor kilesni az ablakon, önmagában a repülőtér nem sokat árult el annak a világnak a hangulatából, amely később majd annyira rabul ejti őt.

Ahogy kilépett a gépből, meghökkenve tapasztalta, hogy alig kap levegőt, ez a fülledt, párás meleg még teljesen ismeretlen volt számára. Pedig április volt, ami ezen a vidéken a száraz időszakot jelentette: a tavaszt, amikor a monszun küszöbén még akadtak olykor csapadékmentes napok. Hatalmas nyüzsgés fogadta a trópusi repülőtéren, sokféle nép hangos és felettébb érdekes figurái. Első pillantásra leginkább az ázsiai nők nyűgözték le, egyfajta bájos kedvesség és ártatlan szépség tükröződött majdnem mindegyik arcán. Azt viszont be kellett vallania magának, hogy nehezen tudta volna megkülönböztetni őket egymástól. Milyen bajban lehet itt egy férfi, ha nem a sötét hajú, vékony lányok az esetei – futott át az agyán.

Hamar megtalálta azt az irodát, ahol valóban mindössze néhány perc alatt kezébe kapta a vízumot, és most először végre igazán fellélegezhetett.

Úgy tudta, hogy egy angol kollégája, bizonyos Frank Harrison fogja őt várni, és ő majd eligazítja mindennel kapcsolatban. Csak remélhette, hogy angoltudása nem fogja cserben hagyni, eddig még sosem kellett hónapokon keresztül használnia ezt a nyelvet, de talán kifejezetten a hasznára válik ez a „kényszer-nyelvtanfolyam”.

Próbálta maga elé képzelni a kollégáját, vajon milyen magas és hány éves lehet, de az még jobban izgatta, hogy meg fogják-e érteni egymást. Szorosan magához szorította kameráját, nehogy a kifelé sodródó tömeg kiüsse a kezéből. A váróban több tucat ember ácsorgott különböző feliratokkal a kezükben, a legtöbb táblán csak egy név állt, a várt vendégé, vagy a szállodáé, ahova az előzőleg megrendelt transzfer szólt. Laura nem is az embereket figyelte, hanem a betűket böngészte, és megkönnyebbülve pihent meg a szeme a saját nevén.

Egy feltűnően jóképű, harmincöt év körüli férfi tartotta a kezében a táblát, Laurát kicsit zavarta ez a jóképűség, jobban örült volna egy átlagos külsejű valakinek, de maga sem tudta megmagyarázni, hogy miért. A férfi öltözéke kifogástalan ízlésre utalt: drapp vászonnadrág egy hozzá színben és anyagban harmonizáló kockás inggel, elegáns bőrcipővel és még elegánsabb mosollyal.

– Üdvözlöm, Frank Harrison vagyok, már nagyon vártuk – köszöntötte a férfi barátságosan, de megvárva, hogy a nő nyújtsa előbb a kezét.

– Laura, Laura Emma Stjöden. Hát amint látja, épségben megérkeztem – viszonozta Laura kissé zavartan a köszönést, a férfira emelve a fedélzeti légkonditól kivörösödött szemét, és remélve, hogy az imént bekapott mentolos rágó sikerrel pótolta a reggel elmaradt fogmosást. A blúzán éktelenkedő kávéfoltot szerencsére ő maga sem vette észre, így a reggeli malőr nem adott okot további aggodalomra.

– Remélem, jól fogja érezni magát itt nálunk. Szüksége lesz egy ilyen kis oázisra, mint a mienk, ebben a hangyabolyban. Biztos vagyok benne, hogy lenyűgözőnek fogja találni Ázsiát. Sosem járt még erre, ugye?

– Nem, még nem – felelte Laura, miközben megpillantva magát egy reptéri kirakatüvegben, megrökönyödve vette tudomásul, hogy egy picivel több időt kellett volna szánnia a fésülködésre.

– Szükségünk volt egy új munkatársra, és én kifejezetten örülök, hogy egy újabb ország szülöttjével színesítjük a szakmai palettánkat. Éljenek a nemzetközi pályázatok, a világ minden részén megjelenő álláshirdetések. Svédország, Svédország… Ott, most még igen hideg lehet, nem úgy, mint itt Délkelet-Ázsiában. Délkelet-Ázsia… Úgy beszélek róla, mintha egy néhány négyzetkilométeres területről lenne szó, pedig a legnagyobb hiba ezt a rengeteg embert és színes kultúrát egy kalap alá venni. Tudja, én ezt a várost választottam bázisomnak, valamiért ez ragadott meg leginkább, de van, aki a szigetekre, vagy éppen Szingapúrra esküszik – magyarázta a férfi lelkesen. – Merthogy az is csak egy köpésre van ám innen. Eleinte szokatlan volt, de ilyen messze Európától az egy-két órás repülőutak egyáltalán nem számítanak távolságnak. Persze itt csak magunkra, az „idegenekre” gondolok, hiszen a legtöbb őslakos az egész életét egyetlen helyen éli le, és az is nagy dolog, ha egyszer-egyszer ellátogatnak a szomszéd faluba.

Laurának úgy tűnt, hogy túl sokat beszél a férfi. Udvariasságból megpróbált ugyan figyelni rá, de elcsigázott volt az úttól, és a környezete egyelőre sokkal jobban lekötötte a figyelmét. Találónak érezte Frank hangyaboly-hasonlatát, hiszen az utakon sok száz autó száguldozott, számára követhetetlen közlekedési szabályok szerint. Az utcákon rengeteg ember mászkált, sokan pedig egy taxiszerű, háromkerekű motoros járgánnyal utaztak. Nagy volt a szmog és a hangzavar. Még évek múltán is sokszor eszébe jutott ez a zsibongás, amely mindig egy jellegzetes ázsiai szaggal párosult.

Egy jó másfél órás autókázás után (amiről később megtudta: ebben a városban viszonylag rövidnek számított) megérkeztek egy felettébb magas, szinte az eget karcoló épülethez.

– Hát itt lennénk, itt van az irodánk, és mivel ez a város egyik legkeresettebb szállodája, mi is itt lakunk, és maga is itt fog. Szeretjük ez a hotelt, mindent megad a magunkfajta figuráknak. Szívesen látom majd teára vagy egyéb italra az én otthonomban is, hiszen mindössze néhány emelet választ majd el bennünket egymástól.

Laura azon gondolkodott, hogy vajon miért beszél többes számban a férfi. Mintha így nagyobb biztonságban érezné magát? Persze az is lehet, hogy csak a kollégáira gondol, akiket remélhetőleg hamarosan ő is megismer majd.

Kíváncsi volt arra, mennyi időre van szükség ahhoz, hogy valaki ennyire otthonosan mozogjon ezen a vidéken, mint vendéglátója.

– Mióta él itt? – kérdezte a férfit, miután a beszálltak a liftbe.

– Lassan tíz éve. Minden évben elhatározom, hogy visszamegyek. Megtervezem, legtöbbször meg is üzenem, de amint látja, nem lesz belőle semmi. Valami titokzatos erő itt tart, meg talán ennyi idő után már nem is találnám ott a helyem. Család nincs, a régi barátok szerintem meg már elfelejtettek. Itt kényelmes az életem, hetente egy-két cikket Angliába faxolok, ők meg csak utalják a pénzt a számlámra. Igazából el sem tudok képzelni ennél kényelmesebbet. Most pihenjen egy kicsit, este magáért jövök, és elviszem csavarogni, persze csak ha van kedve hozzá – kacsintott Frank kedvesen, és Laura azzal nyugtatta magát, hogy egészen biztosan csak egy baráti kacsintás volt.

Tetszett neki a szobája. Más ideiglenes szállodai otthonaihoz képest különösen nagynak tűnt, és ez most nagyon imponált Laurának, hiszen nem csupán néhány napig szándékozott itt maradni. Egy több hónapos tartózkodásnál pedig sok helyre lesz szüksége. Azt még nemigen tudta elképzelni, hogy a fotók előhívásához szükséges labort hol fogja berendezni, de biztos volt benne, hogy előbb-utóbb erre is talál majd megoldást. Szerette volna kitárni a földig érő óriás ablakok egyikét, de csalódnia kellett: a tizenhetedik emeleti lakosztályba csak a szellőzőrendszeren keresztül szivárgott be a friss levegő.

Néhány pillanatra eltűnt a láthatóan frissen felújított, ám mégis dohos szagú fürdőszobában, majd ledobta magát a hatalmas franciaágyra, és mély álomba merült.

2. fejezet

Este kilenc óra felé tért magához, és meglepetéssel állapította meg, hogy Frank még nem kereste. Nem tudta, mit tegyen, nem volt kedve a szállóban várni, ki tudja, meddig, és elhalasztani az első este felfedezésének örömét. Úgy döntött, ma éjjel belekóstol a város hangulatába.

A késő este ellenére fülledt meleg fogadta az utcán, de most valahogy kevésbé zavarta, mint az érkezésekor. Mindenhol utcai árusokba botlott, akik helyi finomságokat próbáltak rátukmálni, de sohasem erőszakosan. Kedvesebbnek tűntek az általa ismert arab árusoknál. Javában zajlott az élet, az éttermek zsúfolásig teltek turistákkal. Feltűnően sok európai férfit látott thai lánnyal, ez zavarta, mert azt sejtette, hogy nem igazi szerelmekről van szó. Sajnálta a lányokat, és valahogy sajnálta azokat a férfiakat is, akik ennyivel beérik: egy megvásárolt kalanddal. Sokat hallott már Bangkok hírhedt piros lámpás negyedéről, és mivel ez később jó fotózási témának ígérkezett, a kerület felé vette az útját. Sokan megbámulták, ritkaságszámba ment, hogy egy fiatal európai nő egyedül sétáljon azon a környéken.

Szorosan egymás mellett sorakoztak az olcsóbbnál olcsóbb bordélyházak (az igazán elit pillangókkal a luxusszállodákban lehetett találkozni), már a bejáratoknál zsengén fiatal, sokszor gyereklányok árulták magukat. Szomorúság és gyermeki szépség sugárzott róluk, néhányuk alig lehetett több tizenhárom évesnél. Teljes természetességgel tették a dolgukat, hiszen legtöbbjüket arra nevelték, hogy ez a fennmaradásuk egyetlen módja. Gyenge angoltudással, és naiv odaadással válaszolgattak a gyakorlatias kérdésekre, hogy mire hajlandók és hogy mennyiért. Laura összeszorult szívvel figyelte őket. Szerette volna elővenni a kameráját, de valami visszatartotta, mintha méltatlannak érezte volna megörökítenie a nyomorukat. Nem volt naiv, nem egy dokumentumfilmet látott már a kétarcú Bangkokról, és a messziről érkezett turistákról, akik szabályosan kibérelték a lányokat egy-két hétre, amíg a nyaralásuk tartott. Laura számára ez tűnt a legmegalázóbbnak, hiszen így a színjáték is sokkal tovább elhúzódott. Állítólag a lányok viszont ezt szerették a legjobban, hiszen így elegáns hotelekbe juthattak el, sőt nemegyszer egy-egy szigetre is elvitték őket nyaralni. És az is lehet, hogy jó páran abban reménykedtek, hogy örökre elviszik innen őket egy másik, egy jobb világba.

De aznap este nem csak hölgyek kínálták magukat, több fiatal fiú és férfi is dolgozott a negyedben, és nem csak nők kívánták meg őket. Laura letűnt korok rabszolgapiacain érezte magát, nyomasztotta az első este tapasztalata, ezért rövid idő után sarkon fordult, és visszament a szállodába.

A recepción egy üzenet várta:

Csak későn tudtam eljönni magáért, de már nem találtam itt. Legyen óvatos, ha egyedül sétál. Holnap tíz harminckor várjuk a harmadik emeleten az irodában, bemutatom a többieknek, és megbeszéljük a további teendőket. Aludjon jól, és még véletlenül se igyon a csapból!

Frank

Másnap reggel Laura pontban fél tizenegykor kiszállt a liftből a harmadik emeleten, de mivel Frank nem adott pontosabb útbaigazítást, beletelt még néhány percébe, amíg a végtelennek tűnő, számtalan irodát rejtő folyosón a helyes ajtóra akadt. Egy parányi tábla jelezte csak, hogy egy szerkesztőség található a fal túloldalán. Vett egy nagy levegőt, kihúzta magát, és bekopogott.

Frank nyitott ajtót, s bár egy mosollyal üdvözölte, nyomatékosan az órájára nézett, jelezve, hogy észrevette a késést.

Laura kissé kellemetlenül érezte magát, ahogy az iroda összes szempárja rámeredt, de szerencsére pártfogója hamar megtörte a csendet.

– Ő Mike, New Yorkból, úgy nézzen rá, hogy ő a nagyfőnök. Mielőtt bármilyen anyag átrepülne az óceánon, neki kell áment mondania rá. Ha nem teszi, az egész munkádat dobhatod ki a szemétbe! – kezdte Frank a bemutatást, miközben megveregette a mellette álló pocakos, ötvenes férfi vállát.

– Ne higgyen neki, én csak egy ártalmatlan öreg róka vagyok! – mosolygott Mike, de Laurát inkább egy nagy, csapzott medvére emlékeztette, ahogy ott állt szűk ingében, és dőlt róla a víz. No persze kinek ne lett volna melege 36 °C-ban.

– Philipp szintén fotós, Párizsból jött. Hajlamos a művészkedésre, pedig itt nem erre van szükség. Mi tudósítunk. Úgyhogy egy picit szárnyát kell majd szegnünk, pedig valóban nagyon tehetséges. Remélem, ez az egészséges versengés mindkettőjük számára jót tesz majd – folytatta Frank.

– Mademoiselle! Üdvözlöm körünkben. – köszöntötte a bohókás kinézetű srác, aki legfeljebb ha huszonöt éves lehetett.

– És végül, de nem utolsósorban Marcus, aki amolyan mindenes, korábban egészen más területen dolgozott, de hamar beletanult mindenbe, és remekül ért a szervezéshez. Nem is tudom, mit csinálnánk nélküle – dicsért Frank egy vörös hajú német srácot, aki láthatóan belepirult a hízelgő szavakba.

Tarkabarka társaság, csupa férfi. Hála istennek, elég volt otthon a cégnél a sok egymással versengő cicababákból, a hamis mosolyokból, a szánalmas divatbemutatókból, és itt egészen biztosan a hetente megújuló diétatrendekkel sem fogják teletömni a fejem – mérte fel Laura megkönnyebbülten a terepet.

– Amint látja, maga az egyetlen hölgy a körünkben, de ha megengedi, fiúsítani fogjuk, csakis a könnyebb együttműködés érdekében – mondta a férfi.

Laurának nehéz volt Frankről feltételeznie, hogy akár csak egy nőt is fiúsított volna életében. Mindenesetre megpróbált természetesen és lazán viselkedni, megköszönte a fogadtatást, és mindenkit biztosított arról, hogy minden tőle telhetőt megtesz a sikeres együttműködés érdekében, és kíváncsian várja annak megbeszélését, hogy milyen konkrét feladatok várnak rá az elkövetkezendő hónapokban. Hiszen elképzelése szerint nem csupán illusztráló fotókat kell majd készítenie, hanem részt venni a helyszínelésben is, már amennyire persze a rendőrség ezt megengedi. Hiszen segíteni, és nem akadályoztatni szeretnék a nyomozást, ezért…

Frank mosolyogva hallgatta Laura szavait.

– Látom, rendesen felkészült, de azért néhány pontban módosítani szeretném – szakította félbe Frank, miközben rágyújtott a cigarettájára. – Érdekességben természetesen így is lesz része, de azt nem várhatja el tőlünk, hogy minden lépésünk előtt engedélyt kérjünk a helyi kapitányságtól. Ha tisztességesen végeznék a munkájukat, nem lenne szükség ránk. De van, és magának is sok dolga akad majd. Talán egyszerre szerezhet hírnevet a kriminalisztika és az igazi szakmája, a fotózás terén. Két legyet egy csapásra, hát nem nagyszerű?

Laura tétovázó hallgatását Philipp törte meg.

– Élvezni fogja, mérget veszek rá, ez a város mindenkit elvarázsol és bekebelez.

– Engem inkább a varázslat érdekel – szólalt meg Marcus, majd hangos köhögésbe kezdett, jelezve Frank felé, hogy ki nem állja a pöfékelését.

Mike tekert egyet a szellőzőnyíláson, és szigorú pillantással ő is nyomatékosította, hogy jobban örülne, ha kollégája máshol áldozna rossz szokásának.